LI.
Bebek György
iszonyu veszteségétől lesujtva ült szobájában, érzékei eltompultak,
meredt
üveges szemei a légben kémleltek, nem látszott észrevenni, a mi körülte
történik.
Hasztalan
volt Weselényi és a hü Bokri minden törekvése ezen szellemi
kábultságból
kiragadni. Olykor-olykor kinos rángás vonult keresztül kifejezéstelen
arczvonásain, mely egész testét görcsösen megreszkedteté.
S a mi
meglepte környezőit, az emberi hangra s kérdésekre süket maradt, mig
más a
legkisebb zörej, mint a ajtónyitás egész testében megremegtette.
Dél felé a
megtört várur egy nemesi belső szolgája lépett be, s valamit s súgott
Weselényinek, ez közölte Bokrival.
- Jó lesz
megkisérteni, - mond Bokri, - mi hatással lesz e rémes hir; roszabbá
nem teheti
helyzetét.
Weselényi
közeledett a beteghez:
- Egy embert
fogtak el a kerülők, - mond Weselényi, - s idehozták, azt mondják, hogy
valószinüleg ez volt Erős Gábor gyilkosa, mert a nála talált tőrön még
most is
vérnyomok látszanak.
Bebek
megrendült, s galvánisált haldoklóhoz hasonlólag felemelkedett,
arczáról az
érzéketlen zsibbadás eltünt, s élénk tudnivágynak adott helyet. Némán
meredt
ifju barátjára.
Weselényi
képzelni sem tudta, hogy ezen közlés ily hatással legyen atyai
barátjára.
- Erős
gyilkosát elfogták, - ismétlé Weselényi, - mit határoz bátyám a gyilkos
felett?
- Gézát
elfogták? - mond Bebek tompa hangon. - Vezessétek be ide tüstént,
beszélni
akarok vele.
Itt meg kell
jegyeznem, hogy a szerencsétlen ifjut Ferencznek keresztelték Géza
melléknévvel, annálfogva mindkét nevén nevezték, azért van e regényben
hol
egyik, hol másik néven felemlitve.
A fogoly
csakugyan Török Ferencz volt, álruhája mellett is rögtön rá lehetett
ösmerni
jelölt szép vonásaira, noha négy év óta nagyon sokat változott s
legalább tiz
évvel idősebbnek mutatkozott.
Bebek
arczvonásain gyámfia megpillantására borzasztó vihar keletkezett, sötét
harag,
atyai gyöngédség, borzadály és rokonszenv válták fel egymást, küzdött
magával,
hogy megfojtsa-e, vagy átölelje boldogtalan fiát, ki annyi remény ujra
élesztője s annyi szenvedés okozója volt.
- Oldjátok
fel kezeit, - mond a kisérő szolgákhoz, - s hagyjátok el a szobát;
Weselényi s
Bokri maradhattok.
Ezek gyengédségből
mindamellett az előszobába visszavonultak.
Apa és fia
szemben állottak egymással, anélkül, hogy az utóbbinak erről sejtelme
lett
volna. Ez fejti meg a jelenet tragikus végét.
- Lépj
közelebb ifju ember és valdd meg őszintén, felébredt-e kebledben a
kisbiró,
mely oly sokáig szunnyadozott? Megbántad-e iszonyu vétkeidet, mit
ellenem és
családom ellen elkövettél? Én atyai szeretettel öleltelek magamhoz,
jóságom
bőségszarujával árasztottalak el s te ezért boszuval s gyülölséggel
fizettél.
Tadod-e, érted-e, hogy minden szerencsétlenségnek, mely négy év óta
elhalmozott, te vagy okozója?! Vagyonom megsemmisülése, kedves leányom
halála
egyenesen a te müved.
Ferencz erre
nem volt elkészülve, ő azt hitte, hogy az oly mélyen megsértett büszke
főur
első szava átok lesz, egy parancs, őt százszoros kinnal kivégezni s itt
egy
tört férfiuval találkozott, ki átok helyett s kitörő düh és harag
helyett a
fájdalmas panasz hangján szólalt fel; arczán nem látszott a harag semmi
nyoma,
fájdalom: ült azon tört arczon, gyilkoló fájdalom. Az ifju rendkivül
meg volt
indulva.
- Nem mentem
magam, mert ez haszontalan volna. Nagyságod ugy sem hinne nekem s
mentségem a
halál félelemnek tulajdonitaná. Nem mentem magam, de annyit még is ki
kell
mondanom, hogy Hasszán általi elfogattatása, mely minden
szerencsétlensége
kutfeje lett, eszem ágában sem volt. Itt az ördög vagy isten játszott
ki, a
mint már Kálmánnal is közöltem.
- Hajlandó
volnék neked elhinni ezt, ha megelőzőleg már meg nem csaltál volna. Igy
nehéz
elhinni, noha ez nagyon sokat változtatna a helyzeten.
- Esküszöm
annak sirjára, ki ott a hársfa alatt aluszsza halálálmát, hogy igazat
mondtam.
A sir szélén állok, egy-két percz választ el azon szörnyü talány előtt,
mit
halálnak neveznek. Ez ünnepélyes perczben nem mocskolom be ajkamat
hazugsággal.
Közeledett a
várurhoz s két lépésnyire megállott.
- Azok után,
miket elkövettem, nem kérem bocsánatát nagyságodnak, erre nem vagyok
érdemes.
Erős vére is szivemen ég s boszuért kiált fel az égre. Nem kérem,
mondom,
bocsánatát, csak azt, hogy engedje kezét megcsókolnom, azon szerető,
azon
jóltevő áldott kezet, mely évekig őrködött gyermekségem s boldogságom
felett.
Bebek György
megindultan nyujtotta jobbját a lábaihoz térdelő ifjunak.
- Fogadja
nagyságod szivből jött hálám kiömlését jóságáért; most isten vele, ne
emlékezzék gyülölséggel rám, ha érdemem szerint magam kiszabom magamra
a
büntetést.
Mint villám
rohant ki az ajtón s az előszobán keresztül a Zsófia sirja mellett a
meredély
szélére rohant.
- Álljatok
még! - kiáltott az üldözőkre dörgő hangon, - vagy a mélységbe dobom
magam. Még
szeretnék egy pár szót szólani.
Az üldözők
megborzadva állottak meg s leigézte bámultak a tündöklő szépségü ifjura.
Mert szép
volt ő, ezt mindenkinek be kellett vallani. Fedetlen fején holló fekete
haja
göndör fürtökben hullott nyakára, arcza lángolt s fekete szemei égtek.
A
borzasztó elhatározás, mire elszánta magát, nem tette gyávává, arczát
nem
halványnyá. Mint egy fiatal hadisten ereje és szépsége érzetében
emelkedett fel
a meredély szelén.
- Weselényi,
egy szóm van önhöz, - mond biztos érczes hangon. - Én gyülöltelek oly
pokoli
gyülölséggel, melynek kifejezésére ajk nem képes, most bevallom, hogy
nem volt
okom rá, de én azt hittem, te vagy a kegyelt. Nem gyülöllek többé,
egyformák
vagyunk; meg vagy törve büszkeségedben, összeesve a fájdalom sulya
alatt s ép
oly koldus vagy örömben, reményben, mint én. Harag és gyülölség nélkül
válok
el.
Ekkor a
kőbálványnyá meredt Bebek felé fordult.
- Ha erőt
vehet magán nagyságod, te nemes tört lelkü nagy férfiu, ne gondolj rám
haraggal
s gyülölséggel, én áldva téged halok meg.
Leborult a
lábánál levő sirra s mielőtt meggátolni lehetett volna, a mélységbe
rohant. Egy
tompa jajkiáltás s mindennek vége volt.
Bebek oly
kétségbeesett hangon, mely nem emberi hang volt, s mely megborzasztotta
környezőit, orditott fel. - Tartsátok vissza! fogjátok meg! hiszen ő
fiam! ...
Utána rohant
a mélység felé. A szörnyü jeleneten szoborrá meredt Weselényi és
Bokrinak alig
volt idejök a szörnyü elhatározást meggátolni.
A boldogtalan
apa összerogyott karjaik közt; ajkán tajték ült.
Félóra mulva,
mely örök életnek tetszett, megjelentek az erdőszök a halálra vált szép
ifjuval, össze volt roncsolva, arczán elterülő holló haján vér
csepegett.
- Meghalt? -
kérdezé Weselényi, s szemeit elforditá a szörnyü látványtól.
- Még él, -
mond Bokri, - bár meghalt volna, borzasztó e kint még nézni is.
Bebek
kábultságában is megértette e párbeszédet. Felállott ingadozva, és a
haldokló
mellé térdre rogyott. Haját gyengédséggel lesimitotta arczáról, véres
homlokát megcsókolta.
Könyei a haldokló arczára peregtek.
- Hát igy
kell találkoznunk kedves egyetlen egy fiam?! - Ujra csókokkal halmozá
el véres
arczát, roncsolt kezét és szemeit.
A haldokló
nem lehet tudni értette-e apja beszédjét, kivette-e annak értelmét, de
mosolygó, átszellemült arcza mutatta, hogy érzi ezen forró szeretet
nyilatkozatát. Az arczára hullott könyek megremegtették.
Szemeit
felnyitotta, kiengesztelődés és hála ült az elhomályosodott szemekben,
ajkait
mozgatta, egy kinos rángás s ezzel mindennek vége volt. A
viszontalálkozás
órája az elválás órája lett.
A százszor
boldogtalan apa, hiában hitta vissza feltalált fiát az életre, ő nem
érzette az
atyai gyöngédség nyilatkozatát, de arcza megtartotta halálában is
mosolygó
kinyomatát.
Bebek György
Weselényire
támaszkodva oda hagyta a halál szinhelyét. - Most édes öcsém nincs már
hátra,
mint megátkozva születésem óráját, kétségbeesetten sirba szállani. Nem
szükség
figyelmeztetnem, hogy a boldogtalan ifjut közel Zsófiához tiszteségesen
temettesd el; az én helyem kettőjök közt lesz. Én magam képtelen vagyok
intézkedni. A futár még sem jött vissza Fehérvárról?
Weselényi
tagadólag intett; nem volt képes hangot adni.
- Rajtad és
Bokrin kivül ne jöjjön senki szobámba; egyedül akarok lenni. A nap
terhe megtört,
talán majd az én órám is elkövetkezik. Csak minél hamarább; oh csak még
nőmet s
kedves leányaimat láthattam volna. De ennek vége: apám átka
borzasztólag
teljesült...
Megsemmisülve
rogyott le ágyára.
Weselényi uj
futárt küldött Bebekné után; hátha a másiknak valami baja történt az
uton.
Bokri ezenközben saját felügyelete alatt sirt ásatott a boldogtalan
ifjunak s
este felé a czikói reformált pappal eltemettette.
Nyugodjanak
poraid békével szerencsétlen ifju, neked az élet kevés örömet nyujtott.
Nagyratörő büszke lelked, mintha érezte volna, mily fényes sorsra
születtél.
Bebek egész
nap tompa kábultságban feküdt; éjfél felé megváltozott a helyzet,
borzasztó láz
dult ereiben. Alig tudta kék hü ápolója ágyában visszatartani.
-
Bocsássatok! - nyögte fájdalmas hangon - fiam vár reám, nem halljátok,
ő
szólit, hiv magához, nekem mennem kell. De hátha megcsalt Erős? Nem!
nem! Géza
anyja tökéletes képmása, magam csodálkozom, hogy ezen nagy
hasonlatosság rég
fel nem ösmertette velem szerencsétlen fiamat. De az a festett
boszorkány azt
hazudta, hogy fiam nőmmel együtt meghalt, melyiket higyjem? - de ugy
jut
eszembe, hogy később ezen hazugságot visszavonta.
Folytonosan
fia emlékével tépelődött. Láza reggel felé nem hogy szünt volna, hanem
növekedett, az orvos nem volt képes segiteni.
Ekkor reggel
szállitották a János Zsigmond tüzérei az ostromágyukat Nagybányáról
Dézs felé
Erdélybe, épen a kastély alatt vezetett el az ut.
A
tüzérparancsnok a mint a kastélyt megpillantotta, megállitotta a
tüzéreket s az
azt kisérő huszárcsapatot.
- Fiuk,
álljatok meg! - mond a parancsnok - ne menjünk el fővezérünk lakása
alatt, hogy
nehány ágyulövéssel meg ne tiszteljük. Itt 25 ágyulövés s a völgy
kimenetelnél
ismét 25 ágyulövés. Fővezérünk tiszteletére ezt meg kell tennünk!
A tüzérek, kik
vezérüket bálványozásig szerették, örömest engedelmeskedtek. Az első
ágyu
megszólalt. A tündérvölgyet környező hegyek és bérczek szászszorosan
adták
vissza a nagyszerü viszhangot.
Bebek az
ágyuszóra felvillanyozva ült fel ágyában s hallgatódzott.
- Egy, kettő,
három, - számlálta az ágyulövéseket. - Halljátok? utolsó váramat vivja
a német,
talán ép ezen golyó családom valamelyik tagját találta, ugy tetszik,
mintha
szivemet szakitotta volna ki. Átkozott legyen még a faja is
ivadékról-ivadékra,
ő oka minden szerencsétlenségemnek.
Beesett arcza
lázas pirral égett, ideglázában iszonyu kinokat szenvedett.
- Halál a
németre! - kiáltott fel paroxismusában. Folytonosan Svendivel
tépelődött;
Szádvár ostroma volt felzaklatott fantaziájának tárgya.
„Csak még egy
nap tarthassák magokat, - susogta, - csak egy rövid nap, felmentem
kedveseimet
s elleneim vérében mosom le azon szégyent, melylyel a német annyira
meggyalázott. Csak még 24 óráig tartsátok magatokat lelkem kedvesei! ...
„Minden késő;
- utolsó váramon a német zászlója leng; koldussá lettem -családom
földönfutóvá.
„Miért nem
haltam meg börtönömben? miért nem lőn sirom a csatatér? mennyivel jobb
lett
volna családomra nézve.
Lázas szép
arczán a boszu és harag lángja égett.
„Lennék
csak oly nagy mint a fájdalom,
Mely bennem ólthatatlan lánggal ég,
Telet tüznék a nyár a tavasz helyébe,
Zugó vihart a bérczek ormira.
Nap s hold helyett végetlen éjszakát,
Örök szélvészt a tó ezüst vizére.
Vérárba fojtnám e czudar világot,
Megsemmisitnék füt, fát és virágot
S elölnék mindent, mindent a mi él”...
Átszellemült
lelke önkivületében költői magasságra emelkedett.
- Egy óra
mulva az ágyuk ujra megszólaltak a völgy déli nyilásánál.
A lázas beteg
felkönyökölt, végórájában eszmélete visszatért, bágyadt, fénytelen
szemei Weselényit
keresték.
- Itt vagyok
bátyám, parancsol valamit?
- Nőm mégsem
érkezett meg?
- Uj futárt
küldtem, valószinüleg az elsőt valami baj érte.
- De tán még:
jobb igy; ugy jut eszembe, ezt mondta szép haldokló angyalom, kedveseim
lelke
megtörne pokoli kinom látásánál. - Add át öcsém bucsu üzenetemet, hogy
utolsó
pillanatomban is imádott nőmre gondoltam, telve szivem hálával és
szerelemmel.
Csókolja meg helyettem angyal szép leányaimat. - Oh, isten - isten - -
Ismét
elvesztette eszméletét. Iszonyu volt halálküzdelmét nézni.
- Egy, kettő,
három, négy, - olvasott, alig hallhatólag, hörgő kebellel. - Ez a
legszebb zene
egy haldokló vitéz halotti ágyánál. Te rendezted ezen dicső zenét
kedves öcsém?
Köszönet érte. Oh valami felséges harmónia van ezen bömbölő cherubinok
tompa
zenéjében. Ifjuságom kedves emlékeit ébreszti fel. Oh köszönöm, -
köszönöm.
Weselényinek
össze kellett szedni magát, hogy iszonyu fájdalma csukló zokogásba ne
törjön
ki. Nem volt képes felelni.
- A
Nagybányáról Erdélybe visszatérő hadsereg parancsnoka rendezte ezt
nagyságod
tiszteletére, - felelt Bokri megindult hangon.
- Ah! a derék
Szalánczy rendezte ezt, mily szép figyelem! - - - Ismét szól az ágyu az
utolsó
Bebek halotti ünnepélye tiszteletére. - Én vagyok az utolsó Bebek. -
Apám bünös
átka megfogott. - Nőd és gyermekeid ne állják körül halotti ágyadat -
barátaid
forduljanak el tőled - s a fejedelem, kiért véredet ontod, legyen
hálátlan
irántad! Az átok borzasztóan betelt. Fiam előre ment. Mily szép volt ő,
mily
hős - a végzet átka dolgozott megrontására. - Mily szép s mily deli
termetü!
büszke lehetett volna rá egy félvilág hatalmas uralkodója! S ő is
meghalt. -
vigyétek el őt, hogy ne lássam e roncsolt alkatot. Oh iszonyu az én
szenvedésem! Istenem, - istenem!
Még egyszer
végerőlködéssel felemelkedett ágyában s gyenge hangon hörögte.
- Forditsátok
meg paizsomat, - törjétek össze czimeremet. - Az utolsó Bebek őseihez
költözött, magával viszi ős régi családja nevét, magával viszi imádott
családja
örömét, boldogságát.
Ágyába
visszarogyott.
- Fájdalmamat
családom előtt le tudtam fojtani, - mond susogva, - de szivem
repesztette meg.
Egy mély
lélekzetvétel s az utolsó Bebek megszünt élni.
|