L.
Nem akarom az
olvasót a két vár ostroma részletes leirásával fárasztani, elég legyen
annyit
megemliteni, hogy Bebek Kővárt az ellenség hősies védelme ellenére 13
napi
ostrom után bevette.
Nagybánya
városát Bebek felhivására tüstént feladták a polgárok, de a Svendi
által a mult
évben nagyon megerősitett várat, a német, magyar vegyes őrség
rendkivüli
hősiességgel védte Sávolyi Tamás és Gróf Lénárt vezérlete alatt.
Bebeknek a vár
feladására tett felhivását határozottan visszautasitották.
Rendszeres
ostromhoz kellett fogni, mely nagyon lassan ment, mignem a véletlen
kisegitette
az ostromlókat. A puskaporos torony egy gyujtó golyó által találva
felvettetett, háromszázat ölve meg a várbeliek közül.
Az ezáltal
okozott zavarban az ostromlók meghágták a várfalakat s miután az őrség
többszöri felszólitás után sem adta meg magát, Bebek elkeseredett
katonáitól az
utolsóig megölettek. Az erdélyi seregből több elesett két ezernél.
Ezután
Szathmár-Németi és Kassa valának kitüzte a győzelmes sereg hadjárata
czéljául,
de János Zsigmond nagyon roszul lett; ennélfogva jobbnak látta a
haditanács ez
évre félben hagyni a győzelmesen megindult hadjáratot. János
Zsigmondot,
Báthori és Békessi Erdélybe vitték vissza, Bebek pedig visszatért a
közelben
tartozkodó családjához.
Meg kell
emlitenünk, hogy Bebekné egy pár nappal ezelőtt Balay Kálmánnal és
nejével s
legkisebb leányával Judithtal Gyulafehérvárba utazott leányához
Zsuzsanához, ki
harmadik gyermekével volt várandós s az aggódó ifju férj kérésére
örömest
beleegyezett a Bebekpár, hogy a válságos perczekben leánya körében
legyen.
Zsófia maga
maradt hátra azon regényes vidéken, ujonnan épült kastélyban, melyről
tavaly az
ifju Báthoriné oly magasztalólag szólott, s mely nemcsak tulzott nem
volt, a
mint a Bebekcsalád az első pillanatban meggyőződött, sőt a való felül
multa a
leirást.
Egy derült
szeptemberi napon Zsófia a kastély virágokkal környezett nyilt
tornáczán ült,
gyönyörködve a szép kinézésen s várva atyja táborbóli visszaérkezésére,
melyre
Erős izenete állal tegnap élőkészitette.
A kastély egy
hegyoromra volt épitve, arczczal keletnek fordulva, közvetlen alatta a
Szamos
tündér völgye, melyen utat tört magának évezredek előtt Kővárvidéke és
Szathmármegyébe. Czikó nevü festőileg helyzett helységnél lép át a
Szamos
Magyarországra.
Észak-keletre
Nagybánya tornyai fénylettek az őszi napsugarak fényében, keletre
Kővárvidék s
távolabb Naszód s Cibeles óriási havas csucsa látszott. Délre Erdély,
nyugotra
Kraszna és Közép-Szolnok falvai tüntek fel az erdővel boritott hegyek
közül.
Valóságos
éden volt ezen vidék, érezte ezt Zsófia is, de arról is meg volt
győződve, hogy
ezen paradicsomban levő tartózkodása rövid időre van szabna a sorstól.
Mióta
utoljára láttuk az igéző hölgyet, nagyon megváltozott. Arczszine sápadt
volt,
nagy fekete szemei mélyen beestek s fénytelenek valának, kinosan szedte
a
lélekzetet, ha egyedül volt és senki sem látta, mindkét kezét szivére
nyomta,
tudta, érezte, hogy ott ül a halál, mely ifju életét már hatalmába
keritette.
Kinzó
betegségét egy vértanu hősiességével mindenki előtt eltitkolhatta
tettetett jó
kedvével, csak a szerelem szemeit nem volt képes kijátszani. Weselényi
látta,
hogy imádott hölgye a sir eljegyzetje.
Sokáig ült
ott a tornáczon, szemei a látcsővel kezében Nagybánya felé valának
irányozva,
honnan apát és Weselényit várta.
- Egy lovas
közeledik, ugy gondolom Weselényi ur, - mond mellette egy ösmerős hang,
az Erős
hangja, ki nesztelenül közeledett fiatal urnéjához.
- Majd
megijesztett Erős bácsi hirtelen megjelenésével, - mond Zsófia, - én is
azt
hiszem Weselényi, kit atyám valami dolog által hátráltatva előre
küldött. Jó
hogy itt van Erős bácsi, az előbb épen hivatni akartam s egy dologra
kérni fel,
mely titoktartást igényel.
-
Parancsoljon kedves urnőm, - mond a marczona szolga csaknem
gyöngédséggel.
- Én néhány
nap óta, azon kis erdőcskében jobbra egy ösmeretlen férfit láttam
leselkedni;
soha este ki nem jöhetek e kedvencz helyemre, hogy ott azon hársfa
alatt ne
lássam azon alakot. A multkor meg akarván győződni, hogy nem a képzelet
játszik-e velem, azon fa mellé huzódtam, mely a hársfától alig tiz
lépésnyire
van. Czélom sikerült, a szokott estalkonyi időszakban megjelent az
ismeretlen,
fekete izzó szemei fényét világosan kivehettem. Egy régi ösmerősre
véltem
ráösmerni, nem mondom meg, kit gondolok lappangani az ismeretlenben,
mig Erős
bácsi véleményét nem hallom. Ott van, a mint mondám, minden este a
hársfa
alatt, nem lesz nehéz kikémlelni. Kérem tegye meg ezt kedvemért, nagy
hálára
fog kötelezni.
- Legyen
nyugodt kisasszonyom, még ma este kikémlelem az ellenséget, s holnap
tudatni
fogom vizsgálatom eredményét. De már itt van Weselényi ur.
Erős maga
vette át a paripát, s átadta egy lovásznak, mialatt Weselényi szép
hölgyéhez
közeledett.
- Isten hozta
Weselényi. - Mindkét kezét szivélyesen nyujtá hü lovagjának. - Apámnak
talán
még valami dolga van?
- Legfeljebb
egy óra mulva itt lesz Bebek ur - mond Weselényi, - engem előre küldött
ezt
kegyeddel tudatni. Hogy érzi magát?
- Miért
titkoljam kegyed előtt, - mond Zsófia hosszas szün után, - hogy én
nagyon,
nagyon roszul vagyok; beteg vagyok testileg szellemileg. Bizonyos
sejtés,
melynek nem tudnám okát adni, azt sugja, hogy én nemsokára bevégzem
földi
pályámat.
Weselényi
leirhatatlan fájdalommal tekintett szive hölgyére, nem volt képes
szólani. Ő
maga is látta, hogy az örök elválás napja sebes léptekkel közeledik.
Mit
szóljon, hogy nyissa fel ajkát meddő vigaszra, midőn magának talán még
inkább
lenne vigaszra szüksége?!
- Ne busitsa
ezen gyászhir, hü lovagom, szivem barátja, higyje el kegyed,
megnyugvással
nézek halálom elébe, mely kinomnak véget vet; miért titkoljam, lelkem
barátja
előtt, hogy fél év óta iszonyu kinokat álltam ki, fél év óta nem
alhatom, csak
felülve ágyamban tudok nehány perczig szunyadni, szivem iszonyuan fáj,
ugy
érzem, mintha burkából kiakarna törni, nem lehet leirni azt a görcsös
fájdalmat, mely éjjel-nappal kinoz. Jól esik elmondani ezt kegyednek,
lelkem
megbizottjának, szüleim és testvéreim előtt hadd maradjon szenvedésem
titok a
megsemmisedés perczéig.
- És kegyed
ezen vértanu fájdalmat angyali béketüréssel titkolta el, - mond
Weselényi -
mintha készakarva halálát akarná siettetni.
- Ezt nem
akartam, - mond Zsófia megadó hangon - most midőn az élet véghatárán
állok,
látom, hogy az életnek fájdalmas csapásai mellett is sok szép órái
vannak,
melyekért méltó élni. A sors akarta ezt igy, ha megadólag, teljes
megnyugvással
várom a utolsó perczet, lehet-e rajta csodálkozni azok után, mik
családomat
porig megalázták? - Hallgasson ki barátom, mert senki soha jobban ezt a
nevet
meg nem érdemelte mint ön, hallgasson ki, nem tudom, lenne-e még időm
ezt
másszor elmondani. - Én beteg vagyok; Zsuzsanna menyegzője óta, akkor
valami
oly iszonyu történt velem, akkor mindjárt éreztem, hogy szivemben egy
életér
pattant el. Ezt még kegyed előtt is elhallgattam, majd halálom után
Kálmán el
fogja mondani. Hozzá járult ezen életölő eseményhez apám fogsága s
Sztambulba
hurczolása, mely megadta rongált egészségemnek a kegyelem döfést. Ez a
két
csapás már maga elég lett volna, hogy halálra kinozzon. De ez nem volt
elég,
hozzá jött ősrégi családunk bukása, tönkre jutása. Büszke vérem
titkolta ezen
megaláztatáson érzett pokoli kint, mert szégyellem elárulni azt, de
soha sem
feledtem, szivemben égett az mint vulkán. Keserüség és lángoló bosszu
érzettel
keltem fel s feküdtem le. Szádvár beteg szivemben volt eltemetve, mint
élő
koporsóban s megrepesztette azt. Ha apámnak fiörököse volna, még
lehetne remény
a Bebek-család régi fénye visszaállitásához, igy ezen reménynek vége.
Én
meghalok, testvéreim nevöket felcserélve, idegen folyamban olvadnak
fel. A
Bebek-név apámmal kihal örökre; az erre való kinzó gondolat siettette
halálomat.
- Miért
kinozza magát kegyed ily gondolatokkal, nyugodjék bele, a mit
megváltoztatni
nincs hatalmában.
- Ezen
gondolatoktól nem tudok megszökni, de hagyjuk e tárgyat, közölnöm
kellett
kegyeddel, mert lelkem szükségét érezte, hogy felnyissam szivemet
kegyed előtt,
ki hü barátom volt egy életen át, most midőn ezt bevégeztem, arra
kérem,
bocsásson meg ön azon szenvedésekért, melyeket kegyednek okoztam, ha
szerencsétlenségére engem meg nem ösmer, ön jeles tulajdonival s nemes
szivével
boldog fogott volna lenni; kérem bocsásson meg s halálomat fogadja
nyugodt
megadással, ezt igérje meg nekem.
- Erre nem
adhatom szavamat, - mond Weselényi fuldokló hangon, - mert nem tudnám
igéretemet beváltani. Kegyed halála után mi nekem az élet? Egy kinos
haldoklás.
Kegyed bocsánatról beszél, holott csak hálával gondolhatok azon égi
pillanatra,
mely kegyeddel megösmertetett. Esküszöm lovagi becsületemre, hogy a
kegyed
körében töltött évek gyönyöreit nem cserélném fel a világ minden
boldogságáért
s ha ujra szabad volna kezdenem az életet, semmit sem változtatnék
multamon,
még azon szenvedések mellett is, melyek éltem delén aggastyánná tettek.
- Isten áldja
meg önt ezen jóságos nyilatkozatáért. Igy nyugodtan halok meg.
- De miért
most ezen rémképek - mond Weselényi, - hiszen ön nincs roszabbul mint
volt.
- Hallotta-e
ön, hogy a rege szerint bizonyos ős régi család tagjai halála
közeledtére majd
egy ősanya, majd egy ifju szép fehér ruhás nő, vagy valami rosz szellem
jelenik
még az éj óráiban, előre megjósolva ezen megjelenés által, hogy
haláleset
közeledik? Ily rosz szellem jelent meg nekem néhány nap óta, egy régi
rosz
szellem, melynek feltünése mindig gyászt és csapást hozott
szerencsétlen
családomra.
- Ez csak a
felcsigázott beteges képzelet játéka, oh ne gondoljon kegyed ily
rémképekre. Kimélje
atyját, ki kegyedben él, ha rajtam nem szánakozik, könyöröljön atyján.
Épen
amott jön.
- Azt hiszem,
hogy apám nem soká szenved utánam, ugy érzem, sőt meg vagyok győződve,
hogy
csakhamar követni fog a sötét ösvényen. De még egyet barátom, szivem
barátja,
ha meghalok, temessenek el azon szép hársfa alá, mely ott a part felett
terjeszti szét lombkoronáját, hadd legyen örök nyughelyem e tündér
szépségü
hegyfokon. De itt jön apám, fel az álarczczal, ugy sem soká kell már e
kinzó
szerepet folytatni.
Gyönyörü szép
őszi este volt, holdvilág nélküli, de csillaggal rakott az égboltozat,
az idő
enyhe, még a nyárfák faveleit sem ingatta meg a szellő, oly csendes idő
volt.
Bebek
Weselényivel a jövőről beszélgetett, Zsófia a tornáczon szokott helyén
ült,
lesve a perczeked, hogy Erősnek sikerül-e igéretét teljesiteni a
rejtélyes
idegen kiléte megtudására.
Egy óráig
tartott ezen kinosan váró helyzet, midőn a nevezett kis erdőcske felől
beszédet
hallott, lázasan felugtott üléséből s közeledett a helyhez. De előzzük
meg őt
helyszinén, mely egy végzetes katastrófa szinhelye.
Erős alkonyat
előtt közel a megnevezett hársfa háta megett egy üres tölgyfát fedezett
fel,
ebben huzódott meg, innen látni lehetett a hárs környékét.
Estalkony
után az ismeretlen megjelent s a tornáczon ülő hölgyre meredt; annyira
el volt
mélyedve, hogy csak akkor vette észre, hogy valaki közeledik, midőn
érezte,
hogy karját megfogja valaki.
Visszafordult,
Erősre ismert, de ez is felismerte - Török Ferenczet.
- Mit kémlel
itt ifju uracskám? - mond Erős nyugodt hangon. - Ne forduljon, el
tőlem, én rá
ismertem. Nincs mit félni, én javát akarom.
- Tudom
ördög, - mond az ifju sötéten - mindig ellenségem voltál, tudom, hogy
mindig
ellenségem voltál s ezt nem is tartottad szükségesnek titkolni.
- Lehet, hogy
igaza van az ifju urnak, de azóta tudomására jöttem bizonyos dolognak.
S most
egészen más szemmel nézem a dolgot. Jöjjön velem, legyen meggyőződve,
hogy
javát akarom.
- Te javamat
akarod? - mond az ifju borzasztó nevetéssel, - ösmerem ezt a jó
akaratot. Bocsáss
el, mert megbánatom veled kémkedésedet s erőszakoskodásodat.
- Nem
bocsáthatom el ifju ur, - mond Erős az ifjut megragadva.
- Nem? - mond
az ifju dühösen, - akkor halj meg nyomorult. - Készen tartott tőrét
markolatig
verte az óriás széles mellébe.
Ez mint
villámsujtott tölgy rogyott össze, sebéből ömlött a vér. „Jól vagyok
találva,”
nyögte esése közben.
A gyilkos
eltünt, Zsuzsanna ekkor érkezett a gyilkosság szinhelyére. Ez az egész
tragikus
jelenet alig két percz alatt történt.
- Mi történt
itt, mond Zsófia előlépve. Ekkor vette észre a földön elterülő hű
szolgát.
- Kisasszony,
halálosan meg vagyok sebesitve, kérem mindenre a mi szent, szólitsa elő
Bebek
urat, valamit szeretnék az urral közölni, mi iszonyu sulylyal nehezedik
szivemre.
- Ki tette
ezt? - mond Zsuzsanna elszőrnyedve.
- Az a kit a
kisasszony sejtett a titkos ösmeretlenben, ő gyilkolt meg, mert azt
hitte ártó
szándékból közeledtem hozzá. Tudja kisasszony kit értek. Szinte
sejtettem, hogy
az ő keze, által kell valamikor elvérzenem. Méltán bünhődöm. De istenre
kérem,
ne kérdezzen tovább, perczeim meg vannak számlálva, erőm fogy, pedig
okvetetlen
beszélnem kell urammal, ha el nem akarok kárhozni.
Zsófia
szivére szoritva kezét, rohant, apja szobájába s egy pár szóval tudatta
vele a
szörnyü eseményt a gyilkos megnevezése nélkül.
Bebek semmin
sem késve, rohant hü szolgájához.
- Jöjjön ide
közelebb kedves uram, - mond Erős végerőlködéssel - s ha lehet ne
átkozzon meg,
ha vallomásomat hallja. Iszonyun szenvedek.
Bebek
letérdelt szolgája mellé.
- Elrabolt
fia él nagyságodnak és azon fiu, gyámfia Török Ferencz - ő - gyilkolt
meg, de
megérdemlettem; ne rója fel uram neki bünül.
- Mondd, hogy
lázban beszélsz, ember, menj a sirba hazugsággal! - hörgé Bebek, -
hired,
vallomásod borzasztó, hiszen ezen hálátlan gonosztevőnek köszönhetem
családom
bukását, ősi birtokom elpusztulását. Oh, mondd, hogy nem igaz, mit
mondtál? ...
- Isten engem
ugy segélyen végórámban, mint igazat mondtam. Ott van karján a véres
kard,
láttam homlokán a borzasztó kard jelét, ő nagyságod fia. Előbb azt
hittem,
Kálmán az.
- Hát nőm,
ember, szólj? első nőm él?
- Meghalt,
sirját én ásattam meg. Jablonczán van eltemetve. Oh bocsásson meg
kedves jó
uram s mentsen meg a kárhozattól.
- Mit
bocsássak meg, ember, még valami borzasztót akarsz talán mondani?
- Nem lehet
tovább, - hörögte a sebült. - Isten! bocsáss meg. - Egy végerőlködéssel
felemelkedett, megszünt élni.
Bebek fejében
egymást üzték a rémes gondolatok; ingadozva állott fel a halott mellől,
hogy
segitséget hijjon, hát ha csak a vérvesztés miatt ájult el s még életre
hozható.
Néhány
lépésnyire megbotlott valamiben; lehajlott; a mint a csillagok fényénél
kedvencz leánya arczát megpillantotta, megsemmisülten rogyott mellé.
Kezét
szivéhez szoritotta, a szép kéz jéghideg volt; arczát és ajkait
csókokkal
halmozta el, az arcz és ajak jéghideg volt, szive dobogását vizsgálta,
a sziv
verése megállt.
- Meghalt! -
sikoltott fel, - meghalt! Isten, büntető ur, nem álom-e ez? ha álom,
ébreszsz
fel, ne hagyj megtébolyodni! - Hasztalan minden, hasztalan minden ima,
de nem
is imázás, átok illik az én ajkaimra!
Öklét
fenyegetőleg emelte fel ég felé, mintha párbajra hivná fel a
gondviselést
iszonyu kétségbeesésében.
- Meghalt!
semmiféle imádság, semmi átok nem adja, őt többé vissza; a családi
koszoru legszebb
virága hervadt el.
A hajdan
büszke várur szép, arcza sátáni kifejezést öltött s őrült gyorsasággal
emelte
fel s szoritotta keblére leányát. Zsófia, a halál menyasszonya, mint
egy szép
szobor nyugodott atyja karjaiba, kibomlott fekete haja hulláma a földet
seperte.
Igy lépett a
terembe, tántorgott a kedves teher alatt, arczán a sötét téboly nyomai
látszottak. Veselényi az ajtóban találkozott vele.
- Meghalt, -
mond sugva az elszörnyedt ifju férfiuhoz, s össze rogyik, ha ifju
barátja fel
nem tartja. - Vegye el a kedves terhet.
Weselényi egy
kerevetre tette le egy anya gyengédségével szive imádottját, nem tudta,
meghalt-e vagy elájult, eszébe jutott a mai beszéd. „Sejtése teljesült
az
angyalnak”.
Letérdelt a
kerevet elébe s imádottja, jég kezeit csókokkal halmozta el. Ugy
rémlett
előtte, mintha a tulvilág e szép arkangyalának szemehéját mozogni látta
volna.
Őrült
gyorsasággal ugrott fel s két felé is orvosért szalajtatott. Nagybánya
és
Szilágy-Somlyóra.
A két megtört
férfi egy hang szóváltása nélkül ült egymással szemben a szép márvány
szobor
mellett, lesve az orvosok megérkezését; ugy tetszett nekik, mintha ezen
éj évek
hosszaságával birna, mintha nem akarna többé a nap feljönni.
Végre a
nagybányai orvos megérkezett s az elájultat -megvizsgálta. Arcza
elsötétült s
ezzel minden meg volt mondva.
- Még él, -
mond az orvos, - de hasztalan reménynyel nem akarom nagyságtokat
megcsalni; itt
nincs remény; lehet, hogy egy-két perczre magához is jön, de ez az
életszövétnek utolsó fellobbanása lesz. Egyébiránt mindent megkisértek,
mi
tehetségemben áll.
Erős
szerekkel végre magához téritette az elájult hölgyet, szemeit bágyadtan
felnyitotta s meredten tekintett környezőire, ugy látszott, hogy nem
ösmerte
meg sem atyját sem Weselényit. Ajkai mozogtak, de hangot nem adott.
- Egyetlen
egy kedvesem, nem ösmersz engem, atyádat, - szólitá meg Bebek leányát
oly
hangon, mely szeretetet s fájdalmat fejezett ki egyszersmind. - Itt van
Weselényi Farkas is, őt sem ösmered?
Zsófia egész
testében remegni kezdett az atyai megszólitásra s azt követő forró
csókra
szemei felvillantak s kékült ajkain mosoly ült, mely már itt e földön
angyallá
avatta.
- Megösmerlek
apám és Weselényit is, - mond gyenge hangon, - de szemeim homályosak,
nem
látlak tisztán, jőjjetek közelebb.
Mindketten a
kerevet mellé térdeltek. - Ne sirj apám, - mond dalhangon; nem
természetes hang
volt ez, hanem olyan, mintha a tulvilágról jönne. - Ne sirass apám, nem
érdemes
ez élet oly mély fájdalomra, hiszen én nyugodni megyek őseinkhez s
elvárlak
téged is oda, el Weselényit is. - Mégis jó az isten hozzám, hála legyen
ezen
jóságáért, hogy még egyszer átölelhetlek, s hogy még egyszer
elmondhatom
mennyire szeretlek. Elvándorolt lelkem visszatért a tulvilágról, hogy
ezt
elmondhassam. Oh bár anyámat és testvéreimet ölelhettem volna meg még
egyszer,
de talán jobb igy, nem szenvednek annyit, mintha halál küzdelmemet
látnák.
Elhallgatott.
Atyját átölelve tartotta.
- Ugy-e
kedvesem, meghallottad, mit Erőssel beszéltem, az sujtott le?
Zsófia
küzdött magával.
- Nem akarok
hazugsággal ajkamon meghalni, igen, én mindent hallottam. Azon vallomás
iszonyu. Oh engedj meg apám a szerencsétlennek, engedj meg fiadnak, -
mond
sugva, ugy hogy Weselényi sem hallotta, - engedj meg neki, nagyratörő
büszke
lelke, a viszonyok által kiragadva sferájából, végletekre ragadta.
Engedj meg
neki az én kedvemért s ha beszélsz vele, biztositsd az én teljes
bocsánatomról.
Kimerülve
összerogyott.
- Weselényi
itt van, apám? szemeim homályosak, add ide kezedet lelkem, szivem
barátja.
Weselényi
ráhajlott s kezét véghetetlen fájdalommal ajkához szoritotta.
-
Parancsoljon kegyed, van valami megbizása hozzám?
- Isten áldja
meg jóságáért, ne felejtse el mit ma mondtam, hol akarok nyugodni.
Jobbját
felemelve, az ég felé mutatott, mintha jelezte volna, hogy ott
találkoznak.
Halálküzdelme
csak egy-két perczig tartott. Atyja nevét susogova, elaludt, kék ajkán
angyali
mosoly ült, alig volt szebb valaha, mint ezen tulvilági szunnyadásában.
Bebeket
eszméletlenül vitték el leánya halotti ágyától.
Weselényi a
kétségbeeséssel küzdött; öngyilkossági gondolatok ébredtek keblében; de
a
kötelességérzet feltartotta s megmentette a tébolytól, mely
vázkarjaival agyába
és szivébe mártotta gyilkoló körmeit.
- Adj erőt
uram, mig napszámomat bevégzem! - sohajta fel.
Bebeknéhez
futárt küldött; Kálmánt egy pár sorral felkérte, hogy óvatosan közölje
a
boldogtalan anyával a szörnyü hirt.
Ezután a
temetésre tette meg az előkészületeket, mig a sirt ásták, ott állott
megsemmisülve a sirások közt. Ő maga is segitett elkésziteni kedvese
menyegzői
ágyát, a legszebb nyiló virágokkal szórta be a sir fenekét.
„Nyugodj
testvéreid között virágok legszebbike”.
Egész éjjel
az elhunyt ravatala mellett virasztott, szerencse volt rá nézve, hogy
érzékei
elzsibbadtak s nem volt képes többé gondolkozni.
Harmadnapra
Bebek és Weselényi automatszerüleg kisérték a halottat végnyugalma
helyére, a
szomszéd falvakról temérdek nép gyült össze a „szép kisasszony”
végtisztességére. Ez volt a vidéken neve.
Meginditó
volt látni a Bokri-családot, a gyászba öltözött nőt, hat gyermekével,
kik
zokogva kisérték a koporsót.
- Méltó
okotok van sirni gyermekeim - mond Bokri fuldokolva, - második jó
anyátokat
vesztettétek el. - Weselényi a sirnál töltötte az éjt.
Erőst a
czikói temetőbe temették el egy nappal előbb bálványozott
kisasszonyánál; -
őket nem érdekelte többé sem öröm sem fájdalom.
|