XXVII.
Mig Kálmán az
erdőmesterrel tanácskozott, vendég érkezett a várba, Pető János kassai
főkapitány, ki már eddig is számtalan csatában tette nevét halhatlanná.
Ő volt egyike
azon vitézeknek, kik a szmálkáldi háboruban Bakics Péter vezérlete
alatt a
szász választó fejedelmet nemcsak megverni segitették, hanem el is
fogták.
Azután Magyarországra visszajőve Nádasdi Tamás nádor vezérlete alatt
csatázott
Babocsánál és másutt a török ellen, s minden csatában ujabb meg ujabb
babérokat
szerzett.
Jelenleg mint
kassai főkapitány látogatta meg Bebeket, hogy vele a teendőkről
tanácskozzék.
Az általok
megállapitott terv titok maradt.
Egy hét mulva
a Pető eltávozása után Bebek György a legnagyobb óvatossággal, hogy
készületének idejekorán hire ne fusson, összeszedve váraiból vitézeit,
két
ezerre menő szépen felkészült seregével egy juniusi napon Szerencs vára
alatt
termett. Pető seregével alig egy pár órával későbben megérkezett ezer
emberrel.
Szerencset
Németi Ferencz, Izabella királyné tokaji kapitánya a tavasz folytán
kezdte
megerősiteni. Miután az erőditéssel nem volt egészen kész, Bebek és
Pető azt
reménylették, hogy Németi Szerencs kapitánya, ostrom nélkül feladja a
várat,
annyival inkább, mert a véletlen meglepetés miatt igen gyengén volt
ellátva
őrsereggel.
Miután a
vámagy a felszólitásra fel nem adta, a megszállás másodnapján elkezdték
ágyuztatni. A vár falai két-napi ágyuzás után omladozni kezdettek. Az
ostromló
sereg vezérei másnap reggelre rohamot terveztek, s erre nézve minden
czélszerü
intézkedés megtétetett.
Bebek György
sátorát Pető hadnagyaival, éjfél felé hagyta el.
Pető
segéd-tisztjére Vidfi Pálra szigoruan ráparancsolt, hogy nézze fel az
előőrsöket, hogy a vigyázatlanság miatt Németi által, meg ne
lepettessenek, ki
egy tokaji polgár besugása után készül Szerencs felmentésére.
Pető és Bebek
megtevén az intézkedést, egy pár órai nyugalomra hajták le fejöket,
azon
hitben, hogy Vidfi Pál a reá bizottakban eljár.
A fősátor
mellett kétfelől két kisebb sátor volt felhuzva. Jobbról gyalog
csapatai,
hadnagya Rákóczy György és alárendelt tisztjei; balról Erős, vagy
Istvánfi
Miklós szerint Bika András a lovasok vezére, nehány alája rendelt
csapatvezérrel s Bebek György két kedvenczével, Ferencz és Kálmánnal
foglalt
helyet.
Kálmán
végtelen örömére György ur elvitte magával laktársával együtt Szerencs
ostromára, miután a mint hitte, ezen táborozás legkisebb veszélylyel
sem jár.
Erős egy
farkasbőrön nyujtódzott végig a sátor egyik szegletében inkább nyugodni
mint
aludni; félkönyökre támaszkodva beszélt a két ifjuval, mig a sátor
többi
vendégei az igazak álmát aludták.
- Most már
elég volt a beszédből, éjfél rég elmult, az ifju test megkivánja a
nyugalmat,
ideje, hogy lefeküdjenek, mert idestova hajnallik, mond Erős.
- Engedje még
Erős bácsi, hadd maradjak én ébren, ez a rövid idő hajnalig ugy is oly
kevés,
hogy az alvás alatt még bágyadtabb lennék, mond Kálmán.
- Én sem
tudok aludni, mond Ferencz, nekem nem tetszik az egész dolog. Pethő ur
meghagyta Vidfinek, hogy az őrjáratot vizsgálja meg s épen kint lévén
ugy
vettem észre, hogy a parancs teljesitése helyett sátorába ment s
lefeküdt; ugy
látom tele fejjel van.
- Ez
lehetetlen, mond Erős felugorva; hogy merte volna a vezéri parancsot
igy
kijátszani, melytől az egész tábor biztonsága függ?
- A mint
mondám, én szemeimmel láttam, hogy sátorába ment s a sátor előtti őrtől
hallottam, hogy tüstént lefeküdt, a nélkül, hogy valami intézkedést
tett volna.
- Ugy magam
nézek szét, mond Erős kardját felkötve, noha most a Pethő ur seregén
van az őrjárás
tiszte.
- Vigyen el
engem is Erős bácsi, mond Kálmán kérőleg, ugy sem tudnék elaludni.
- Én nem
bánom, mond Erős, csak Bebek ur meg ne tudja.
- Én is
elmegyek, mond Ferencz.
- A két ifju
kardot kötve, kisérték Erőst.
Erős
rendkivüli meglepetésére a külső őrök sehol a tábor körül nem voltak
felállitva.
- Ez mégis
iszonyu rendetlenség. Megáll az eszem ezen ember ostobaságán és
vakmerőségén,
mond Erős. - Szerencse, hogy kijöttünk, különben - -
Keletről
Tokaj felől egy lónyerités hallatszott; melyre több lónyerités felelt,
a mint
ki leheten venni, alig két puskalövésnyire.
Erős hirtelen
a földre feküdt és hallgatódzott, egy-két másodpercz alatt
nyilsebességgel
ugrott fel.
- Az ellenség
nyakunkon van. Fel, fel, itt az ellenség! kiáltott óriási érczhangon,
ugy hogy
az egész táboron végig hallatszott.
A legnagyobb
sebességgel futottak vissza Bebek sátorához. A láthatatlan ellenség
nyomukban
száguldott.
Ekkor egy
borzasztó chaosz állott elő. A felvert tábor a pokoli sötétségben
álmából
felriadván, szétfutott, anélkül, hogy védelemre gondolt volna.
Bebek álmából
felriadva, a két ifju segitségével pánczélját vette fel. Az egész alig
került
egy-két másodperczbe - s kardját ragadva, ki akart rohanni, de már
ekkor sátora
körül volt véve.
- Add meg
magad Bebek, - mond - Németi, a mint a fáklya világánál Bebeket
megpillantotta.
- Itt minden védelem haszontalan, sereged szétfutott, védeni magadat
500 ember
ellen őrültség volna.
Bebek
kardjával lesujtva egyet a támadók közül, sátorába visszavonult.
Ferencznek egy
pár szót sugott, s védelemre készült.
Ferencz
Kálmánnal együtt eltünt a sátor hátulsó részében, mig a várur öt-hatod
magával
védte magát. Németi emberei közül legalább 20 feküdt a sátor
bejáratánál,
részint halva, részint megsebesitve.
Azonban Bebek
és kisérői minden csodával határos vitézsége mellett is az elfogatás
vagy halál
állott előttök. Két kisérője elesett, Bika András homlokán mély sebet
kapott, a
várur alig volt képes karját a fáradtság mellett felemelni.
Németi
hadnagyai egyike kiütötte a mindenfelől megtámadott Bebek fejéből
sisakját.
Németi vágásra emelte fel kardját, miután hősi ellene a maga megadásrai
felszólitást büszkén visszautasitotta.
Ezen válságos
perczben a sátor hátulja részéről vagy hat fegyveres, - köztük Kálmán
és
Ferencz - tört elő s ujult erővel támadták meg Németi embereit, mialatt
a vérző
Bika András egy fáklyával a sátort meggyujtva, az általános zavarban
Bebekkel
együtt a sátor hátulsó részén kirohan s kis kiséretével az ott készen
váró
lovakra pattannak fel.
De a hat vagy
nyolcz lovas ujra körül volt véve. Bebek is homlokán mély sebet kap,
egy
kelevéz-szurást pánczélja fogott fel, mindamellett sikerült átvágni
magokat az
ellenségen.
De a
veszélyen nem voltak még tul. Németi 1000 aranyat igért, ki a pelsőczi
várurat
élve vagy halva elfogja. Majdnem minden lovas a Bebek üldözésére
száguldott,
mig a gyalogság a tábort verte fel.
Most egy
borzasztó „hajrá” kezdődött. Az éj pokoli sötét volt, az egymást
kergető felhők
közül csak néha bukkant ki a hold, halvány fényével még borzasztóbban
tüntetve
fel a rémes jelenetet.
Bebek kis
csapatjával mint villám repült előre, megsértett büszkeség s a csufos
futáson
érzett szégyen dult keblében; homlokáról folyt a vér. Pár száz
lépésnyire
megelőzve üldözőit, egy perczre megállott s kendőjével homlokát
bekötötte.
- Erős, hü
szolgám itt vagy? mond Bebek, hát Kálmán és Ferencz megmenekedtek?
kérdezé a
mellette száguldó Rákóczytól.
- Itt vagyunk
mindnyájan, felelték egyszerre.
Az üldözők
nyomukban voltak, megpillantván a kibukkanó hold fényénél a kis
csapatot.
- Most fiaim
előre, kiáltott Bebek, hogy az elfogatás szégyenét kikerüljük.
Erős
vezetésére egy mellék-utra csaptak át, s ezáltal zavarba hozva
üldözőiket,
ismét pár száz lépésnyire megelőzték azokat.
Nehány
lovassal találkoztak Bebek emberei közül, ugy hogy a kiséret ezekkel
mintegy
huszra szaporodott.
- Nagyságos
uram, jó lesz kétfelé válnunk, s ezáltal zavarba hoznunk elleneinket,
én
tizedmagammal egy kissé megállok, mig nagyságod Rákóczy uram vezetése
alatt
Göncz felé tart a két urfival együtt; Rákóczy uram tudja jól az utat, a
mennyiben ezen pokoli sötétség megengedi.
- Igazad van,
hü szolgám, mond Bebek; terved hü szived becsületére válik, - de
megtiltok
minden haszontalan ellentállást. - Lovaink pihentek, előre tehát, Göncz
a
találkozási hely.
Bebek
tized-magával eltünt az éjben, Erős nehány lépésre bevárva az
üldözőket,
sarkantyut adva lovának Aszaló felé nyargalt.
Az üldöző
csapat zavarba jött, de vezetője feltalálta magát, egy pár percznyi
tanakodás
után megosztották magukat, s mindkét irányban üldözésére indultak az éj
sötétében száguldó két kis csapatnak.
Hajnallott az
idő; az üldözés még mindig tartott, Bebek a vérvesztés miatt ingadozott
nyergében, az üldözők mintegy százan alig voltak egy puska lövésnyire.
Az
elfogatás szégyene, vagy a halál állott a büszke várur előtt.
Ekkor Göncz
felől egy kis lovas csapat tünt fel. Sem Bebek, sem üldözői nem tudták,
barát-e
vagy ellenség a közeledő csapat.
A futók és
üldözők mintegy varázsütésre megállottak. Élet s halál függött e
pillanaton.
Ekkor a
közeledő lovas-csapat kantárt eresztve száguldott elő. Senyey István a
sárosi
és Móré Gáspár az egri lovasok hadnagya tünt fel a csapat élén.
Bebek György
kiséretével meg volt mentve, s az üldözőkből üldözöttek lettek.
Bebek Gönczön
találta Petőt. Szétugrasztott serege egy része Senyey védelme alatt,
estére
szintén ott jött össze.
A két vitéz
sebe beköttetett. Egyiké sem volt veszélyes, jobban fájt azon gyalázat,
hogy
egy jelentéktelen csapat képes volt a vigyázat hiánya miatt szétverni
az ötször
nagyobb sereget.
Vidfi Pál,
Pető segédje, mint a kinek vétkes könnyelmüsége és gazsága miatt
történt ezen
iszonyu kár és gyalázat, a seregből gyalázatosan kiüzetett, kardja a
hóhér
által széttöretett, és soha többé katonai szolgálatra nem
alkalmaztatván a
közmegvetés sulya alatt végezte gyalázatos életét.
Meg kell
jegyeznem, hogy Bebek Gönczből tüstént elküldte egy kis lovas csapattal
két
kedvenczét, szeretett családja megnyugtatására, mielőtt a
szerencsétlenség hire
hozzájuk el nem jut.
Németi s
tábort felprédálván s Szerencset őrséggel ellátván, sietve visszatért
Tokajba,
még az ágyukat is hátra hagyta, miután azokat elvitetni nem volt ideje.
Móré Gáspár
másnap az összeszedett ágyukat a környékbeli lakosság segélyével
Kassára
vitette.
|