|
XXVI.
Hetek,
hónapok teltek el a pataki kéjutazás után. A tél ujra helyt engedett az
ifju
tavasznak, a fák visszanyerték zöld lombjaikat, a mező pázsitját s
illatos
virágait. A természet a májusi enyhe nap sugárainál uj életre ébredt.
Szádváron
ezen idő alatt nem történt semmi emlitésre méltó, azon kivül, hogy
Kálmán
ünnepélyesen bevétetett a protestáns vallás követői közzé.
Az ifju
megfeszitett szorgalommal igyekezett megfelelni magos pártfogói
várakozásának.
Fegyverforgatás, lovaglásban, szóval minden testi ügyességben rővid idő
alatt igen
sokra vitte, ezenkivül a tudományokban is Szigeti János felügyelete
alatt
naponkint haladt előre, ugy hogy a várur teljes megelégedését sikerült
megnyerni.
Egy szép
májusi nap délután közel Szádvárhoz azon szép völgyek egyikében
találjuk az
ifjut, melyekben ezen tündér vidék annyira gazdag. Izletes tavaszi
ruhában,
mely szép termetét a legelőnyösebben tüntette fel, könyvvel kezében ült
egy
óriási bikfa árnyékában. Egészen könyvébe mélyedve készült a Szigeti
által
kiadott tanulni valóra.
Sokáig volt
ezen helyzetben, mig végre könyvét betéve, azt maga mellé tette s élv
sovár
tekintettel a szép táj nézésébe merült.
Ifju üde
arczán a boldogság sugára fénylett, nagy tüzes kék szemeiben s viritó
ajakán a
jelennel megelégedés mosolya játszott. Még mindig a boldogság igézete
alatt
állott, mely vonásain viszszasugárzott - a 16 éves üde arcznak még
nagyobb bájt
kölcsönözvén.
Ezen boldog
álmodozások közt, a méhek dongása s a madarak éneklése közben
lassankint
elálmosodott. Zekéjét levetve s azt össze hajtva feje alá tette;
csakhamar
elaludt.
Jobb kezéről
bő ujju ingével szemeit betakarva láttatni engedé ideges szép karját s
arányos
termetét, melyen az egészség s az ifjuság bája ömölt el.
Mintegy
félóráig szunyadhatott, midőn a bokrok közül a már többször emlitett
őrült nő
tünt elő; mint hiéna nesztelen léptekkel közeledett az ifjuhoz, ki
veszélyt nem
sejtve, folytatá mély álmát.
Végre a nő
észrevétlenül az ifjuhoz kuszott s óvatosan körül nézve, hogy nem
látja-e
valaki, felegyenesedett s tőrt véve elő kebléből, mint kárhozat angyala
állott
az alvó ifju felett, hogy meggyilkolja tündér álmai közben.
Karját
döfésre emelte fel, de a mint az ifju gyönyörü arczára tekintett,
melyet egy
pajzán szellő, ingét hátra hajtva egész ifjui szépségében tüntetett
fel, a
szurásra felemelt kar önkénytelen aláhanyatlott.
- Mily szép
arcz, mily gyönyörü termet, mormogott magában, - ilyen lehetne az én
fiam s
körülbelől ilyen idős, ha ármány, erőszak és gazság meg nem fosztottak
volna
tőle. Hát ha ezen ifju anyja is valami magam forma szerencsétlen nő,
hát ha ép
oly elvetett, oly kitagadott, mint az én szegény fiam, anyátlan árva,
ki tőle
távol könyeivel eszi kenyerét; s megfoszszam a világot egy ily szép
ifjutól,
kire a leggazdagabb zászlós ur büszke lehetne, s megöljem azért, hogy e
galád családon
boszut álljak? s talán épen azon nő kezére játszam ezáltal, ki egy más
érdemes
helyét foglalja el, kit jobban gyülölök, mint a kárhozat angyalát! Hát
ha midőn
boszut akarok rajta állani, még örömet szerzek neki, hogy férje
fattyától
megszabaditom?
Magával
tépelődve meredt kigyói tekintettel ifju áldozatjára.
- Nem, nem!
vissza tőlem kisértés ördöge! egy pillanatra elkábitott a fattyu
szépsége, ki
anynyira hasonlit hiteszegett apjához. - Érezze azon gonosztevő, kit e
lázadó
sziv még most sem szün meg szeretni, mi egy gyermekétől megfosztott
szülő
fájdalma. Hadd vérezzék szive e gőgös várurnak, s ám hadd kaczagjon a
nő férje
fájdalmán; lehetne-e ennél édesebb boszu?
- De ezen
kölyök a maga büneért is érdemes a halálra; mint vizsla követett egyik
rejtekhelyről
a másikra; - nem volt tőle félév óta egy nyugodt órám. Haljon meg a
kém, apja
szivét szurom át egyszersmind e tőrdöféssel.
Lehajlott az
ifjura, hogy biztosabban intézhesse a halálos döfést; ép a szurásra
emelte fel
karját, midőn az ifju meztelen karján egy véres kardhoz hasonló jelt
vett
észre.
- Tőrét
elvetve, mint kölykét vesztett nőoroszlány sikoltott fel s magát az
ifjura
vetve csókkal halmozta el arczát és a véres jelt.
Kálmán
ijedten ébredt fel s kiragadván magát a nő ölelő karai közül, egy két
lépést
hátrált s a meglepetés és iszony elegyével meredt a szerencsétlen nőre,
ki
csukló zokogással kémlelt az ifju arczán.
Kálmán ekkor
vette észre az elejtett tört a azt felragadva ujabb megtámadás esetére
védelemhez készült. Érezte, hogy ereje el van zsibbadva.
-
Szerencsétlen nő, mit vétettem én neked, hogy álmomban akartál
meggyilkolni?
mond végre Kálmán, mert eddig nem talált szavakat. Én életed mentettem
meg s te
hálából életemtől akarsz megfosztani.
- Hát te mért
üldözöl engem szerencsétlen ifju? - mond a nő fuldokolva. - Hónapok óta
mint
kibérlett kém kiséred minden léptemet. Hát én mit vétettem neked, hogy
legnagyobb ellenségeim kezeibe akarsz játszani?
- Én ezt csak
védelemből tettem, - felelé Kálmán. - Tudom s másoktól is hallottam,
hogy iszonyú
boszún jár eszed; a multkor is majd meggyilkoltál a lehengeritett
kővel. Azt
nemcsak én vettem észre, tudják a várbeliek közül is többen, hogy véres
merényleten töröd a fejed, hogy a várur családja után leskelődöl. Lehet
ezek
után engem kárhoztatni, hogy ártalmatlanná akartalak tenni? hogy
iszonyu
tervedet meggátoljam?
- Tudod-e ki
vagyok én? boldogtalan. Tudod-e, ki nagy te? hogy igy gyilkoló tőrrel
állsz
velem szemben. Ha boszut akartam állani, az nem anynyira magamért
történik,
mint éretted, te gyász gyermeke. Bár saját szenvedésem is oly
égrekiáltó, hogy
ha Bebeket egész családjával a vár romjai alá temethetném, sem lennék
eléggé
megboszulva.
- Nem
csalatkoztam hát szerencsétlen őrült, hogy te az én kegyes jóltevőim
élete után
törsz, kiknek én életemnél többel tartozom. Mi rögeszme hajt ez iszonyu
merényletre, nem tudom, nem is kérdezem, mert ugy sem kapok rá
feleletet, hanem
miután most magad nyiltan bevallottad iszonyu szándékodat, vétkezném
pártfogóm,
vétkezném az ég ellen, ha téged ezen vallomás után szabadon hagynálak.
Neked
velem kell jönni, - mond közelebb lépve hozzá, - vagy ha ezt nem
teszed, véred
fejedre szálljon.
Az őrült nő
egy szivmetsző sikoltással rogyott össze. De egy-két percz mulva, mint
sebesitett párducz ugrott fel.
- Tudod-e te
hálátlan fajzat, kivel beszélsz? Tudod-e kit fenyegetsz gyilkos
tőröddel? mond
Kálmánhoz közeledve. Te árva vagy, egy utczára kihányt fattyu, ki
kegyelem-kenyéren nőttél fel. Nem ismered apád - nem tudod ki volt
anyád s te
tőrödet emeled fel ellenem s halállal fenyegetsz, ha önként börtönbe
nem
megyek? Szerencsétlen, nem fordul-e meg eszedben, hogy a kit halállal
fenyegetsz, anyád lehet? mert mit tudod te, melyik utcza szemetjéről
szedtek
fel, mielőtt ezen megalázó urasághoz jutottál?!
Kálmán
önkénytelen összeborzadt s tőrét elejtette.
Az őrült nő
nyilgyorsasággal ragadta fel a tőrt.
- Még
találkozunk, s akkor ha jó órában talállak, elmondom, ki volt apád és
hogy ki
az, kit meg akartál gyilkolni.
Egy rekedt
kaczagással eltünt a bokrok között.
Az ifju
sokáig nem tudott magához jönni. Az őrült nő szavai iszonyu sejtelmek
magvát
szorták el ifjui gondtalan keblébe.
„Ki lehet
ezen nő s mit jelentenek jósló szavai? mi viszonyban állok én e nőhöz?
isten -
oly boldog voltam s ezen iszonyu nő szavai aggályt, kétséget s
töviseket
szórtak el életpályámon. Nem, nem hiszem egy szavát sem, csak az
őrültség
szólott belőle, de mindenesetre közlöm Bokri bácsival ez iszonyu
találkozás
részleteit. Ő tanácsolni fog, hogy mit tegyek.”
Bokrit
fegyvereit tisztogatva találta a kertben, közel a vadászlakhoz egy
terebélyes
tölgy árnyékában.
- Isten hozta
az urfit, mond Bokri, vendégét üléssel kinálva meg. De mi lelte, arcza
halvány,
ajkai reszketnek, talán valami baj történt a várban?
- Semmi baj,
a mint én tudom, felele az ifju. Hangja reszketett. Hanem velem történt
valami
iszonyu, mely elkábitott s mely lelkierőmet megzsibbasztotta.
- Beszélje el
az urfi, ha hozzám bizalma van, nagy bajnak kellett vele történni, a
mely
enyire kihozta magából.
- Épen azon
bizalom vezetett Bokri bácsihoz, ép azért jöttem, hogy tanácsát
kikérjem,
mással nem merem közölni s magam nem vagyok képes magamnak tanácsot
adni.
Ezzel
részletesen elbeszélte az őrült nőveli találkozást a vele folytatott
párbeszéddel együtt.
- Azon
borzasztó boszu vágy, mely ez őrült nő inkább arczáról, mint
beszédjéből
leolvasható volt, még most is jéggé fagyasztja véremet. Ezenkivül
megfoghatatlan előttem, hogy midőn álmomban meg akart gyilkolni,
ugyanazon
pillanatban szenvedélyes csókjával halmozott el, melynek lángja még
most is arczomon
ég. Mit jelenthetnek talányos szavai, melyekkel szüleimről szólott?
vagy
csakugyan e nő multja közeli viszonyba volna gyász multammal? Ki lehet
e nő? és
sorsa mi összeköttetésben lehet az én multammal? Ezen kérdések merülnek
fel
agyamban s nem engednek nyugodni.
- A mit az
urfi elbeszélt ez őrült nővel való találkozásról és párbeszédjéből, nem
csodálom, hogy ennyire megzavarta. Én azt hiszem, hogy ok nélkül
epeszti magát,
s hogy ezen szerencsétlen tébolyodott az urfi multjával semmi
viszonyban nincs;
mikép lehetne képzelni, hogy ő az egyedül Bebeb ur által önmert
titoknak
nyomára jöhetett volna, s hogy lehet kimagyarázni, hogy midőn ellene
gyilkos
kezet emel, ugyanazon pillanatban ölelésre nyissa meg karját. Ilyet
csak egy
őrült tehet, ki nem ura gondolatmenetének s tetteinek. E tekintetben az
urfi
teljesen nyugodt lehet. A boszorkány meg akarta ölni, s a végrehajtás
pillanatában szépsége által lefegyverezve, - ne piruljon el az urfi,
hiszen már
csak látta magát a tükörben, s ezt nem is én tőlem hallja először, - a
mint
mondom, szépsége által lefegyverezve, elejtette tőrét, s önkénytelenül
engedett
szive jobb érzésének. Egy ily szerencsétlennek zavart meséire nincs mit
épiteni.
- Ha ez ugy
volna is, mit magam is elhiszek, mert ez ellentétes eljárást csak
őrültségével
lehet kimagyarázni, de mit szól kegyed azon borzasztó szándékhoz? mely
szerint
ugy látszik, a várur családja ellen boszut esküdött, melyre hetek óta
végzetes
következetességgel tör. Mert hogy a boszu nála rögeszmévé vált, ezt a
várbéliek
közül sokan észrevették, s különösen Erős Gábor anynyira tudja, hogy a
mult
télen csak véletlen megjelenésem gátolta meg, hogy a szerencsétlent meg
nem
gyilkolta.
- Erős azt
hiszem, többet tud e nő multjáról, mint bárki más, - mond az
erdőmester,
csaknem sugva, én magam is vettem észre, hogy hónapok óta leselkedik
utána. De
ez az ő titka, s azt hiszem, tőle e tekintetben nem tudunk meg semmit.
- Én is azt
hiszem, hogy e borzasztó nőre nézve tőle lehetne felvilágositást
nyerni, de ezt
tőlem is titkolja. A mult őszszel abban egyeztünk meg, hogy elfogván,
ártalmatlanná teszszük, de attól az időtől fogva eltünt, hasztalan volt
minden
utánjárásunk, mig most ujra előkerült, s ugy látszik, elhatározottabban
mint
valaha, hogy a várúron és családján boszut álljon. Ez ellen kell
valamit
tennünk, annélkül, hogy zajt üssünk. Én Erőssel sem örömest közleném a
történteket, azért fordultam kegyedhez, mint legjobb s bizalmasabb
barátomhoz.
- Nagyon jól
tette az urfi, mond Bokri az ifju kezét megszoritva, köszönöm a
bizalmat, nem
fog bennem csalatkozni. Én eddig azt hittem, hogy e szerencsétlen nő
nem
veszélyes, legalább nem annyira, hogy ellene szigorú eszközhöz kelljen
nyulni,
azonban mától fogva mindent elkövetek, hogy hatalmamba keritsem; még ma
kiadom
a kerülőknek, hogy e boszorkányt kézre keritsék. Azután valami
rejtekhelyre
elzárjuk.
- De ezáltal
azon hibába esünk, a mit kikerülni akarunk, mond Kálmán. Nyilvánossá
lesz a nő
üldözése, ugy hogy a várur figyelmét nem kerüli ki; pedig ezt
szeretném, ha lehet
kikerülni.
- Teljesen
nyugodt lehet az urfi, majd ugy intézem én a dolgot, hogy
alárendeltjeimen
kivül senkinek sem lesz sejtelme sem a dologról. Ezt annyival
könnyebben ki
lehet vinni, hogy alig van az erdőkerülők, vadászszolgák, peczérek és
solymászok
közül, kin valami csint el ne követett volna ezen vasorru bába. Ha
kiadom a
rendeletet, hogy az elfogatási szándékot titokban tartsák, mert
különben
valamelyik szövetségére által tudomására jut ezen szándéknak, magok
érdekében
titokban tartják a rendeletet. Krasznakorhán van elég börtön, ott
kifuhatja
boszuját e hiena nő. Mondom, teljesen nyugodt lehet az urfi. A mi egyéb
fecsegését illeti, ugy hiszem higgadt vérrel maga is belátja Kálmán
urfi, hogy
nem egyéb badar mesénél, melyre okos ember nem ad semmit. De már most
elég volt
e boszorkányról, beszéljünk másról.
Kálmán apróbb
élményeit beszélte el. Egy pár óra mulva majdnem nyugodt-kedélylyel
hagyta el a
vadászlakot, maga-magán csodálkozva, hogy egy tébolyodott nő beszédje
annyira
felzavarhatta nyugodt kedélyét.
|
|