|
XVIII.
Bebek György
két napot töltött a zárdában s ezen idő alatt magához hivatva a
zárdához
tartozó helységek előljáróit, tudtokra adta, hogy urok változott, s
ezentul az
ő sáfárja fog itt intézkedéseket tenni. Azzal végzé beszédjét, hogy
benne jó
urokra találnak, ha engedetlenségök által panaszra okot nem adnak.
Az előljárók
jól megvendégelve távoztak el, s hazatérve tüzhelyeikhez: örömmel adták
lakostársaiknak
tudtára ezen véletlen földesuri változást, mely minden helységben
alkalomszerü
áldomásokat idézett elő. Minden jobbágy örült e változásnak, a nélkül,
hogy ez
örömnek okát tudták volna.
A mislyei
zárdabirtok ez órától fogva Bebek Györgyé lett, az erősebb jogán. Ezen
eljárás
volt legtöbb birtoknak alapja a középkorban. Még ezt tisztességesnek
lehet
nevezni némely birtokszerzési móddal összehasonlitva.
Erőst néhány
fegyveressel s egy megbizott sáfárjával hátrahagyva, Bebek fegyveresei
élén
Kassára lovagolt, s innen tudósitotta családját holnapi megérkezéséről.
Már
alkonyodni kezdett: midőn kassai lakására érkezett.
Harczi
öltönyét egy könnyebbel cserélve fel; a házmestert hivatá magához.
Boldog János
nem hagyott magára várakozni; nehány percz mulva a szobába lépett, s
katonás
tartással megállott az ajtónál.
Boldog János
Kassán született, s apja halála után meglehetős örökségre számithatott.
Apja
diáknak szánta és oskoláztatni akarta, de az ifju pezsgő vére sehogysem
szokhatott a hosszas üléshez, s rendesen csak akkor volt nyugodt, ha az
álom
szemeire ereszkedett. Figyelni nem tudott, s tanulni még kevésbé
szeretett;
ennélfogva négy évi ütlegelés, után is az első iskolában, még pedig itt
is az
utolsó padon találta őt a vizsgálat. Azzal mentette magát kitagadással
fenyegető apja előtt, hogy szemei előtt a betűk összefolynak, s hogy ő
ennélfogva tanulni nem képes.
16 éves
korában tanitója egy ujabb csinyért, melynek kitalálásában Jánoska
ezermester
volt, fenyiteni akarván őt, eszébe jutott a felserdül ifjunak, hogy a
vesszőnek
két vége van, s hogy ideje volna összemérni elejét zsarnokával. Ezen
nem
egészen üdvös szándékot a tett nyomban követte, minek az lett a
következése,
hogy János , jónak látta bucsu nélkül odahagyni Kassát megvert
tanitójával, s
dühöngő apjával, kiről jól tudta, hogy nem érti a tréfát.
Bebek Ferencz
toborzó hadnagyával találkozván, utközben felcsapott katonának.
Itt sokkal
inkább elemében volt, s az ifju várurral, Györgygyel nem egy csatában
és ifjui
kalandban vett részt.
Buda
ostrománál félkarját elvesztve, szülőföldére, Kassára tért vissza, hol
az alatt
apja meghalt, anyja pedig ujra férjhez ment. Szép örökségének csak
romjaira
talált.
Bebek György,
hü szolgálatára visszaemlékezve, kassai házánál felügyelővé tette, s
egy
piros-pozsgás kassai hajadonnal összeházasitotta, kivel boldog
semmit-nemtevésben - környezve egy sereg apró boldogoktól - nyugodt
árkádiai
életet folytattak.
János gazda
annyira ismerte Kassának minden zege-zugát, házról-házra minden
lakóját,
családi összeköttetését, hogy a ki Kassát elbeszélés után fel akarta
ismerni,
nála jobb mentorra nem találhatott. Nem volt oly kaland, hir, rágalom,
miről ő
felvilágositást ne tudott volna adni.
Pártfogója
jól ismerte házmestere ezen tulajdonát, s nem egyszer győződött meg
mindentudóságáról.
- János! nem
ismersz itt egy Keserü Péter nevü embert, ki hajdan a mislyei praepost
sáfárja
volt? - szólitá meg a belépőt.
- Én ne
ismerném nagyságos uram?! - mond egyet pederitve ép jobbjával lefüggő
bajuszán.
- Azt merem mondani, hogy nincs ember Kassán, kit én ne ismernék, ha az
égből
esett volna is alá!
- Mit tudsz
ez emberről, él-e még? s mi helyzetben van?
- Keserü
Péter, nagyságos uram, furcsa ember. Nevét alig meri jó lélek szájára
venni. Ő
maga ugyan keveset vet a latban, de felesége: szép Jutka valóságos
ördögborda,
egy tüzokádó sárkány, szóval egy megtestesült vasorrú bába, kivel még
magam se
szeretnék éjfélkor a kereszuton találkozni, mert tudom, hogy meg sem
állana
velem a Szentgellért-hegyig.
- Nem is
gondoltam, hogy ily félénk legyen János mester! - mond Bebek
elmosolyodva.
- Én, félénk?
- mond János elkeseredéssel. - Én, félénk? - S nagyságod mondja ezt,
kivel
annyi csatában vettem részt? De hiszen nagyságod csak tréfál hű
szolgájával!
Másnak nem is ajánlanám, hogy ezen váddal előálljon. - De higyje el
nagyságos
uram, inkább kikötnék élethalálra Belzebubbal, mint e boszorkánynyal.
Már háza
környéke olyan, hogy minden jó lélek látására is öszszeborzad. Nem
hiába
nevezték elátkozott háznak, az egész Kassa e néven ismeri s annyira fél
tőle
mindenki, hogy szomszédjai kiköltözködve odahagyták házaikat.
- Még
kérdésemre nem feleltél: mit tudsz férjéről, s mit tudsz ez asszonyról,
kit oly
hajborzasztólag festettél le, hogy már csak azért is látni óhajtom?!
- Nagyságod,
látni őt?! kiálta fel a házmester elborzadva. - Hiszen ez valóságos
istenkisértés volna! több mint istenkisértés! a rosz lelkek kihivása!
mert
senki előtt sem titok, hogy szép Jutka a gonoszszal van czimboraságban.
- De
nagyságod ismét csak tréfál, s én bolond észszel valónak vettem enyelgő
szavait...
- Elég volt e
boszorkányról! - mond Bebek, alig fojthatva el nevetését házmestere
babonás
félelmén. - Szeretnék már hallani férjéről is, Keserü Péter uramról,
kicsoda,
micsoda, és honnan jött?
- Keserű
Péter uram alig érdemel szót, ő félkegyelmü szegény, s alig vet valamit
a
latban, alig ismeri valaki s tud valamit felőle, fogadni mernék, hogy
nincs tiz
ember Kassán, ki még csak létezését is tudná, mig a felesége nevét még
az
esztendős gyermek is tudja, mert szülei rendesen ezzel ijjesztgetik.
- Hogy nem
hallottam én eddig ezen csudajószágról semmit. Csodálkozom, hogy apró
városi
hireid közt ezen szörnyetegekről egészen hallgattál.
- Az volt
oka, nagyságos uram, hogy egy boszorkány nevét nem üdvös az embernek
száján kiereszteni,
mert hirtelen megjelen valami piszkafán vagy meszelőrudon, s azt sem
tudja az
ember, hol szedi fel magát. Tavaly Szentgyörgy éjjelén Tóth György
szomszédomnál mulatván, poharazás közben György komám neki bátorodva,
azt
mondta, hogy ő nem fél sem ördögtől, sem pokoltól. Még ez csak hagyján!
hanem
azután neki melegedve a hatodik-e, vagy a tizedik itczénél? én sem
emlékezem rá
tisztán, mert magam is jól bevettem az isten áldásából, elég azon,
hangosan
kiabált, hogy most jőjjön a szép Jutka, ha. lelke van a boszorkányának,
ő meg
nem ijjed tőle, s mi borzasztó következése lett vakmerőségének? - egész
éjszaka
nyergelte a boszorkány, ugy hogy reggel alig tudott magához jönni, s a
szerencsétlen két hétig nyomta az ágyat.
- S hiszed
ezt?
- Tudja
nagyságod, hogy én a babonára nem sokat adok s egykönnyen árnyékomtól
meg nem
ijjedek. Tiszteletes uram minden szent vasárnap papol az ördög és
boszorkány
ellen, s azt mondhatom, hogy hűbb és figyelmesebb hallgatója a nagy
templomban
nincs nálamnál, hiszem is, mert hinnem kell, a mit a szent bibliából
elmond, -
de nagyságos uram mindemellett is: a mi igaz, csak igaz, ily
kézzelfogható
dolgot, mint György komám megnyergelése, nem lehet eldisputálni.
- Elég volt a
boszorkányról! - mond Bebek komolyan; térjünk a tárgyra, a miért
hivattalak.
Honnan jött ide Keserű Péter, kicsoda, mi helyzetben van, s miből él
felesége?
szóval, mondj el mindent, mit egytől-mástól róla, vagy multjáról
hallottál!
- Keserű
Péter .uram a mislyei prior osvai sáfárja, kassai születés. Apja jó
hirben lévő
bodnár mesterséget folytatott, s ezen üzleténél fogva a mislyei
praepostsággal
is összeköttetésben állott. Fiát, Pétert szintén ezen mesterségre
akarta
nevelni, de Szerdahelyi uram, ki ekkor al-prior volt, megszeretve a
csinos ifju
kedveltető magaviseletét, - ki, mellesleg legyen megemlitve, irni és
olvasni is
jól tudott - magához a zárdába vette, s nemsokára osvai sáfárrá tette.
Szép Jutka
ekkor tájban jött anyjával, ki ezután nemsokára meghalt, Kassára. Senki
sem
tudta honnan jött, még azt sem, kinek hivják. Szépségeért ragadt rá a
„Szép
Jutka” czim. Ő azt hiresztelte, hogy a perjel rokona, s abban volt is
valami
igaz, mert Szerdahelyi uram gyakran meglátogatta.
Annyi
bizonyos, hogy szegényen jött ide, mert alig akadt meg rajta a ruha, s
uram fia!
egy év mulva oly pompás és bóbás lett, mint a török galamb; selyemruha
nélkül
nem lehetett volna az utczán vagy templomban látni, ugyhogy el lehet
mondani:
Perényi Péterné asszonyom sem járt czifrábban, midőn olykor vásárolni
Kassára
bejött. Jót emlékezem most is, mint tipegett végig a nagy piaczon a
templomig,
csak ugy suhogott a ruha rajta, jobbra-balra tekintgetve maga körül a
férfiakra; sohasem láttam, hogy mint más becsületes nőszemély, a lábai
elébe
nézett volna.
- Hát te is
jártál utána? - kérdezé Bebek mosolyogva. - Ugy látom, még akkor nem
féltél
tőle; vagy talán még akkor nem volt boszorkány?
- Mi tagadás
benne nagyságos uram, az én vérem is mozgásba jött a maga idejében, s a
szépet
a rúttól kezdtem megválasztani, mert mikor Jutka ide jött: én már akkor
jó nagy
siheder voltam, félfejjel nagyobb oskolatársaimnál. Azt sem tagadom,
hogy
bizony én jártam utána, kisértem lépteit, ellestem minden mozdulatát,
de azt
sem tagadom, hogy bizony Jutka rám se nézett, az ő esze és szeme csak
az
aranyos ruhákon akadt meg. Két évig bolonditotta a kassai ifjuságot,
midőn
egyszer váratlanul, anélkül, hogy csak gyanitotta volna is valaki,
Keserű Péter
urammal szép csendesen megtartották a lakodalmat, s ez magával Osvára
vitte.
Fél év mulva tudtuk meg a sietség okát, - egy fiu örökös született idő
előtt,
amint hiresztelték. Péternek keresztelték apjáról, de mint szerzetest
most
páter Gregornak hivja a világ.
- Hát páter
Gregor, a mislyei hires szerzetes, egyen csodálatos család ivadéka? -
kérdezé
Bebek élénken.
- Ugy
mondják. Annyi igaz, hogy Keserű Péternek van beirva az anyakönyvbe, de
az is
igaz, hogy ugynevezett „apja” sohasem szenvedhette őt, s magától
folytonosan
távol tartotta, mignem a szerzetbe lépett; az is igaz, hogy az uj
házasok
nagyon rosz életet éltek, ugy hogy ezt fű-fa tudta. - Ez volt-e, vagy
mi volt
az oka, elég azon, hogy a sáfárságot odahagyta, s Kassára lakni bejött
feleségével egy házba, mit nekik a perjel ajándékozott. Itt kezdődött
el még az
igazi farsang! Keserü Péter egyfelől, a szép Jutka másfelől
szerelmeteskedésekbe keveredtek, a dinomdánomnak nem volt vége-hossza a
jó
kassai nép rémitő nagy botránkoztatására. Különösen a kassai nők
méltónak
itélték szép Jutkát a megégettetésre; s volt is okuk a haragra, mert
hol egyik,
hol másik férj maradt ki hazulról, s csak másnap reggel tért vissza a
Keserüék
báljából. Egymást érte tiszteletes uraméknál és a tanácsnál a panasz,
de Jutka
ugy vitte a dolgot, hogy sohasem lett sikere. - Végre feladták, hogy
egy nála
lévő szép fiatal asszonyt gyermekével elsikkasztott, de ő ebből is ki
tudta
magát menteni.
- Mikor
tájban történhetett ez? - vágott közbe a várur elszintelenedve.
- Erre nagyon
jól emlékezem, mert akkor jöttem haza félkarral Buda alól; 18 éve lesz
a jövő
hónapban. Márton napja körül történt. Ekkor tájban tébolyodott meg
Keserü Péter
is, s azóta magával jóttehetetlen. Elmezavarodásának okát senki sem
tudja.
- Add ki a
parancsot, hogy két fegyveres tartsa magát készen. Te is kisérni fogsz,
s
miután annyira félsz az elátkozott ház lakóitól: távolról mutatod meg a
Keserüék házát.
- Nagyságos
uram! - mond a házmester elszörnyedve, - mindenre, a mi szent!
- Semmi
ellenmondás! okvetetlen kell ez emberekkel beszélnem, még pedig
tüstént! - mond
Bebek határozottan.
- Nagyságos
uram, a szent istenre! mondom, hogy ez asszony, noha boszorkány,
jövendőt nem
tud mondani.
- Jövendőt
mondani?! hát ki akar jövendőt mondatni? Úgy látom, félelmében az eszét
vesztette el kend! - mond a várúr, türelméből kijöve. - Fél-jobb! Előre!
Boldog János
ösztönszerüleg megfordult, elhagyta a szobát.
Bebek György
kardját és két pisztolyt magához véve az utczára lépett, kisérve a két
fegyverestől.
- El is
feledtem kérdezni, merre van az a ház? - kérdezé akkor.
- A déli
kapuhoz közel, egy szük utczában, a merről be szokott jönni nagyságod -
felelt
Boldog János.
Az alkony
világánál elérték a nevezett kaput, s a felügyelő kalauzolása mellett
betértek
egy szük utczába.
- Az ott a
Keserüék háza; azon rozzant keritésű; nem hiszem, hogy kapuja be volna
zárva; -
mert biztosabbak ezen rozzant kerités mellett is, mint a török szultán,
kőfallal keritett várában.
- Most
visszatérhetsz! tégy rendelést embereim részére jó vacsoráról, azon
ifjut sem
feledve el, kit magammal a zárdából hoztam; - mond meg neki, hogy engem
ne
várjon, hanem végezze vacsoráját s feküdjék le.
János nem
várt második parancsra, félszaladva hagyta el a szük utczát, s csak
akkor
csendesedett meg, midőn a főutra tért.
- Isten
legyen irgalmas-kegyelmes a nagyságos ur életének, én nem vagyok
semminek oka,
én megmondtam amint illett, többet nem tehettem, lelkiismeretem nyugodt.
Imát ima után
mondva el jóltevője életeért: egészen kiizadva tért meg lakába.
Bebek György
ezenközben a két fegyverestől kisérve, az elátkozott házat elérte.
Fegyvereseinek
kiadva a rendelést, kopogtatott a zárt kapun, először csendesen, hogy a
szomszédokat fel ne riaszsza, későbben, midőn senkisem jött a kaput
kinyitni,
hangosabban, de eredmény nélkül.
- Megkisértem
én nagyságos uram! - mond az egyik fegyveres; - ennél már erősebb várat
is
vettünk mi be hajdan. Az ablakon keresztül világ látszik, s igy még
ébren
vannak lakói; ha illendő jeladásra nem akarnak bebocsátani, magoknak
köszönjék
gorombaságuk következményét.
Ezzel,
mielőtt a várur megakadályozhatta volna, az izmos fegyveres vállát neki
vetve
az ajtónak, első nyomásra betörte, s az recsegve dőlt ki a sarkából.
- Ezt nem
akartam! - mond Bebek a fegyvereshez. - Egyébiránt könnyen helyre lehet
hozni.
Nem feledtétek el, amit mondtam?
- Eszünkben
van az utolsó szóig, nagyságos uram, s a szerint fogunk tenni.
A bozóttal
benőtt udvaron keresztül a pitvarajtóhoz lépett. Épen azon
gondolkozott, hogy
miként jusson be, mert az előbbeni kisérletet nem örömest ismételte
volna;
azonban a sors itt kedvezőbb volt irányában, az ajtó első kopogtatásra
megnyilt.
- Én Keserü
Péterrel óhajtanék beszélni bizonyos tárgyban, mely halasztást nem
szenved -
mond Bebek, a pitvarba lépve, melyet a szobából jövő lámpasugár csak
gyéren
világitott meg.
- Ki az? mit
keres itt? ki vakmerősködik ily duván hozzám betörni? - kérdezé a
belépőt egy
éles női hang.
- Asszonyom,
ez a hely nem arra való, hogy itt felvilágositást kérjek és adjak;
odabenn
megmondom, mi járatban vagyok, - felelé Bebek oly hangon, mely, ugy
látszott, a
kérdezőt megdöbbenté.
- Tessék
belépni vitéz ur szegény hajnékomba! Hej! hajdan ez is másképen nézett
ki; kéz
kézbe adta e ház kilincsét, az volt szerencsés, ki legelőször jött és
legutólszor távozott; s most fű növi fel a ház küszöbét, mióta a bőség
távozott: a jó barátok is elmaradoztak, e hitvány scorpiófaj! Tessék
vitéz ur!
A szoba
ajtaja megnyilt. Bebek belépett.
Egy téres
teremben találta magát, melynek bútorain hajdani fény nyomai
látszottak, de az
aranyozást lerágta a rozsda, piszok, s elhagyatottság látszott minden
tárgyon.
A ház
asszonya osztá bútorai sorsát, - az idő letörölte onnan, mit ifjuság és
szépség
köncsönöznek az arcznak, és semmit sem hagyott hátra abból, min az
időnek nincs
hatalma s mi az ifjusággal nem vesz végbucsut, a sziv jósága, s a lélek
nemessége.
Romjai most
is látszottak a hajdani szabályos arcz szépségének, de a mesterkéltség,
mely
azt visszaakarta varázsolni: még rútabbá tette azt. - Az undor bizonyos
nemével
fordult el Bebek a földult arczu nőtől.
A kandalló
közelében egy férfi romja ült egy karosszéken s vad szemeivel a
belépőre meredt.
Bebek György,
ki eddig nem ismerte, mi a félelem; nem fojthatott el keblében bizonyos
kellemetlen érzést, melynek nevet nem tudott adni; nem félelem volt,
hanem neme
az undornak és borzadálynak, mit csuszó állatok közelében érzünk. Alig
várta,
hogy elhagyja ez elátkozott házat.
- Miben
lehetek szolgálatjára vitéz ur! - mond a nő, szemhunyorgatva közeledvén
Bebekhez, mielőtt lopva egy nagy de félig kitört velenczei tükörbe
tekintett, s
haján, ruháján igazitott oly gyorsasággal, hogy vendége alig vette
észre. - De
először tessék helyet fogni! - mire egy aranyozott támláju
bársonyszékkel
kinálta meg vendégét, s maga is egy hasonlón helyet fogott.
- Ne
fáraszsza magát asszonyom! nem akarok sokáig terhére lenni, állva is
elvégezhetem.
- Ne vigye el
álmomat vitéz ur! - mond a házi nő szemhunyorgatva; - tegye le
köpenyét, s
tegye magát kényelembe; azt csak nem gondolja kegyelmed, hogy tőlem
eltitkolhatja kilétét, s hogy én minden rejtőzése mellett rá ne
ismernék Bebek
Györgyre, e vidék főkapitányára, Abauj, Torna és Gömörmegyék
főispánjára?
Bebek György
annyira zavarba jött e gúnynyal elegyitett megszólitásra, hogy egyideig
nem
talált szavakra.
- Én tőlem
nincs oka rejtőzni nagyságodnak, mondja ki nyiltan és őszintén, miben
lehetek
szolgálatára. De elébb tessék helyet fogni, különben én is felállok,
pedig én
ha ülhetek, nem örömest állok.
Hogy
megmenekedjék e vipera nő kinálgatásától, Bebek helyet fogott a
kimutatott
ülésen.
- Miután a
magam bemutatásától felismerése által megmentett kegyed, nem szükség
előhoznom,
hogy én, mint e vidék főkapitánya bizonyos esetekben engedelmességre is
számithatok. Egyébiránt most nem ezen minőségben léptem e házba;
nevemet sem
volt szándékom a mérlegbe vetni, hanem miután megtörtént, annál jobb.
Legalább
tudni fogja kegyed, hogy mint magánember is: őszinte feleletet várok.
Ezen komoly
felszólitásra a házi nő festékein keresztül is elszintelenedett.
-Nem tudom,
nem gondolom, átalában nem vagyok képes felfogni, minek köszönhetem e
véletlen
látogatást.
- Hogy
látogatásom czélja felől tovább függőben ne tartsam kegyedet, minden
előbeszéd
nélkül azt kérdem: igaz-e, hogy a mislyei perjel, Szerdahelyi Mátyás
tizennyolcz éve egy fiatal urinőt gyermekével a kegyed gondviselésére
bizott?
Hová lett ezen nő, hová lett gyermeke? - Őszinte feleletet várok, előre
is
biztositva becsületszavamra, hogy kegyednek semmi bántódása nem lesz,
ha a
valót feltárja, bárminémü legyen is az.
- De uram,
mire e különös kérdés? - mond a nő, udvarias szerepéből kiesve.
- Ha nevemet,
rangomat tudja asszonyságod, - mond Bebek rendreutasitó hangon, -
bizonyosan
azt is hallotta, hogy az én türelmem igen vékony szálon függ, azért ne
kényszeritsen, hogy egy nő irányában az udvariasságot félretegyem. Én
feltettem
a kérdést és asszonyságodtól feleletet várok.
- Hátha nem
akarnék felelni? - mond a nő ingerülten.
- Akkor
felhagyva eddig vitt szerepemmel, mint e vidék főkapitánya: tüstént
börtönbe
hunczoltatom, bizonyos be nem végzett per folytán, mit 18 év előtt
Szerdahelyi
Mátyás jónak látott félretétetni, de a mely per, amint én tudom, nem a
maga
rendén ment. Az irományok egyébiránt kezemben vannak.
Szép Jutka
mint ketreczbe zárt hiéna fészkelődött helyében. Látta, hogy itt nem
használ
semmi vonakodás és hogy a csűrés-csavarással csak magának árthat.
- Határozza
el magát asszonyságod, mert nincs időm tovább várakozni. Én minden
lehető
esetre elkészülve kerestem fel e házat; nézze kegyed, két fegyveresem
nehány
lépésre áll, csak egy intés, és ön foglyom!
- Ez ellen
protestálok! - harsogott a nő. - Én nemesasszony vagyok, s e ház itt
nemesi
curiám!
- Ezt majd
biráid előtt lesz időt kimutatni, asszony! - szól Bebek ingerülten e
nem várt
ellentállásra, kezeivel tapsolva.
A két
fegyveres oly hirtelenséggel, mintha az égből hullott volna alá, a
szobába
lépett.
A nehány
percz előtt mérges nő furia-arcza mosolyra vonult, s a tőle telhető
legszelidebb hangon fordult a belépőkhöz.
- Menjetek
vissza jó emberek helyeitekre, csak arról akart meggyőződni a nagyságos
ur,
hogy ébren vagytok-e s figyeltek-e parancsára?! Nemde, igazam van,
nagyságos
ur?
A fegyveresek
a várúrra néztek, parancsát várva.
- Kimehettek!
várjatok rám az előszoba külső ajtajánál. - Na hát, asszonyom, valahára
megtudom-e a valót?
- Még
képzelhette nagyságod, hogy én udvarias felszólitására ne akarnék
felelni, miként
gondolhatott ily durvának, ily neveletlennek? bárminőnek látszassam is
most,
oly körben születtem s nyertem nevelésemet, s későbben is oly
társaságban
éltem, melyben az illem szabálya nem volt ismeretlen, - erről
biztosithatom
nagyságodat.
- Nem kételkedem,
- mond Bebek nyugodtabban. - Épen azért voltam bátor kegyedhez fordulni
s
kérdésemre válaszát várni.
- Volt idő,
még pedig nem nagyon régen, midőn ezen csendes és elhagyatott falak
között nem
volt szokatlan daliás vitézek megjelenése, kiknek kezére büszke
lehetett volna
az ország első zászlósának leánya; tisztes uri nők, kiknek férjeik a
távolban
csatáztak: elhagyva tüzhelyeiket s gyermekeiket, e teremben reggelig
tánczoltak; erkölcsös özvegyek, kik előtt kalapot emelt a nép, s kik
vasárnaponként a templom köveit koptatták térdeikkel: ágyam kárpitjai
között
virradtak fel, a zene hajnali harangszóig harsogott; én voltam a
társaság
központja, a férfiak bálványa, hódolat, magasztalás, a nők irigységének
s
utánozásának tárgya; s most kerüli mindenki e házat, hátat forditottak
régi jó
barátaim, s nekem, kit közönségesen „Szép Jutkának” neveztek, ki minden
este uj
imádókban válogathattam, örömtelen egyhanguságban kell ifjuságom éveit
eltöltenem. Oh! mert mérgemben szeretném széttépni e háladatlan, e
kigyói nemzedéket!
Hangos
zokogásban tört ki, tehetetlen dühében.
- Bátor
vagyok asszonyom megjegyezni, hogy ezen dolgok reám egyátalában nem
tartoznak!
- mond Bebek nem minden zavar nélkül, elámulva e bünös nő
indulatrohamán.
- De én rám
tartoznak! - jegyzé meg a nő élesen. Szükségesnek tartottam
előrebocsátani
ezeket, azon okból, hogy lássa nagyságod, hogy én ily bánásmódhoz s ily
hanghoz
nem voltam szokva, mit nagyságod irányomban alkalmazni jónak lát.
Szólj, ember!
- mond bárgyu férjéhez fordulva, - igazat mondtam-e multamat illetőleg?
- Igazat
mondtál, Jutkának mindenben igaza van! - mond a szerencsétlen,
felrezzenve a
megszólitásra.
- Asszonyom!
nekem eszem ágában sem fordult meg, hogy szavában kételkedjem; én
elhiszem,
hogy vig farsangi életet élt, mig ifjuságában tartott; - szóla közbe
Bebek
gúnynyal.
-
Ifjuságomban tartott? - csattana fel a házi nő. - Talán csak most sem
vagyok
még verébijesztő!? Az év koromban még más javában éli a világát, még
pedig
olyanok, kikkel sem arczot, sem termetet nem cserélnék! Boldog isten!
hova
jutottam, ha már ugy beszélnek velem, mintha Ádámmal én ettem volna meg
az első
almát!
Ismét
zokogásban tört ki.
- Asszonyom!
amint mondám, ezen viszszaemlékezések én reám egyátalában nem
tartoznak, - mond
Bebek hidegen. - Ne tegye türelmem ily kemény próbára, én hiuságát
sérteni nem
akartam. Utoljára kérdem: kapok-e feleletet? - Székéről felállott. -
Tovább
nincs időm várakozni!
- Nagyságod
oly türelmetlen! - mond a nő, könnyeit felszáritva, - hogy sohasem hagy
kibeszélni, pedig már épen rá akartam jönni a feltett kérdésre.
Nagyságod
közbeszólásával leggyengébb oldalamat sértette meg, mire egy önérzettel
biró nő
nem lehet érzéketlen.
- Asszonyom,
nem akarok visszaélni türelmével; látom, most rosz órájában találtam,
holnap
találkozni fogunk, - de más helyzetben és körülmények közt, erről
biztositom. -
Nekem még ma végeznivalóim vannak.
A házi nő
megrezzent e gunyos, e szakadozott felszólitásra. - A távozni akaró
zászlós elé
álott.
- Álljon meg
nagyságod, s hallgasson ki! - felelek kérdésére; elbeszélek mindent,
mit a
kérdésben lévő nőről és fiáról tudok. De először fogjon helyet
nagyságod!
- Nem fogok
leülni, - mond Bebek határozottan, - s minthogy állani sokáig nekem
sincs
kedvem: óhajtom, hogy mondja el, mit e tárgyban tud, de a valót
szeretném
hallani, mert játékszernek egykissé koros vagyok.
- A
legtisztább valót fogom mondani oly igazán...
- Hagyja el
az esküt, erre nincs szükség, különben is az eskü kettőnk között kevés
jelentőséggel bir, - vágott közbe Bebek lesujtó gúnynyal.
- Amint parancsolja,
uram! - felelt a nő lefojtott, sziszegő hangon, a mely belső dühét
eléggé
elárulta. - 18 éve mult augusztusban, hogy egy éjjel a mislyei perjel e
terembe
lépett. Épen feküdni készültem, s igy minden rendetlenül volt, épen
mint most.
A perjelt egy lefátyolozott nő és egy szolga kisérte, ki ölében egy
alig nehány
hetes kis gyermeket tartott. Férjemet kiküldve, hogy a fátyolozott nő
meg ne
hallja, a perjel sugva tudtomra adá, hogy ezen közeli rokonát
gondviselésemre
bizza; ne hagyjam semmiben nélkülözést szenvedni, de egyszersmind
vigyázzak rá,
mint a szemem világára, s egyidejüleg nem fog ártani, ha zár alatt
tartom, mert
férje utáni bánatában, ki Buda ostrománál esett el, elmezavarban van, s
félni
lehet, - hogy alkalmat találva, elszökik. Én a férjemnél fogva, a ki
osvai
sáfár volt, lekötelezve lévén a perjelnek, megigértem, hogy parancsa
szerint
fogok eljárni, s ezt hűn teljesitettem is.
- Milyen volt
e nő? kérdezé Bebek fátyolozott hangon.
- Magas;
nálam félfejjel magasabb; tartásában, meg kell vallanom, sok méltóság
volt,
sápadt, beteges szine, s egykissé barnás bőre mellett is szép nőnek
lehetett
mondani. Nagy fekete szemei s szemöldivei feltünővé tették; orra
egyenes és
szabályos, szája elég szép vágásu lett volna, ha egy gúnyos vonás, mely
folytonosan
szájszélein ült, el nem rutitja.
- Nem volt
valami különös ismertető jele? - kérdezé Bebek; egész lelkével a nő
előadásába
merülve.
- De igen,
egy fekete jegy a bal szeme alatt. Először azt hittem, hogy szépitő
tapasz, de
egyszer mély álmában meggyőződtem, hogy vele született a jegy, mely
neki, meg
kell vallani, igen jól állott arczszinéhez. Ezenkivül bal halántékán
egy kis
vékony sebhely volt látható.
- Nincs
kétségem többé, a leirás tökéletesen hasonlit hozzá! - mond Bebek
fuldokolva. -
Hát a kis gyermek milyen idős lehetett? - kérdezé elszorult kebellel.
- Legfeljebb
öt-hat hetes! vonalról vonalra hasonlitott anyjához; jobb-vállán egy
kardjel
látszott.
- Igy van a
kéziratban is feljegyezve; - mormogott a várur magában. - Semmi kétség
többé!
És mi lett e szerencsétlen nőből, és gyermekéből?
- Két hónapig
csendesen viselte magát zárt szobájában, egész nap gyermekével
játszott;
evett-ivott mértékletesen az elébe tett étkekből; de egyetlenegy
kérdésemre sem
adott feleletet. Utoljára azt kellett hinnem, hogy vagy néma, vagy
magyarul nem
tud. - Egy oktoberi sötét éjjel ágyunkból borzasztó halálsikoltás
ébresztett
fel. Férjem kirohant, én reszketve vártam visszajövetelét. Egy uj rémes
kiáltás
visszaadá bátorságomat, kirohantam. Boldog Isten! mit kellett látnom!?
a nő
ajtaja előtti éji őr meggyilkolva feküdt, s férjem szinte vérében
hörgött,
nyakcsigájából ömlött a vér, s a nő ott állott felettök mint egy
boszuló
Cherub! Többi cselédeimmel visszavitettem őt szobájába.
- Oh
Izabella, Izabella! miket kellett kiállanod, - nyögé Bebek; önkéntelen
egy
székbe kapaszkodva. - Tovább, tovább! - sürgeté az elbeszélőt.
- Férjem
magához jött, de örökre bárgyu maradt. Oh én szegény magamra hagyatott
özvegy!
hogy élhettem tul ennyi bánatot?
Az
elmezavarodott, kinek arczán neje elbeszélése óta neme az
érdekeltségnek
mutatkozott, felállott székéből s közeledett Bebekhez.
Ez
legyőzhetlen remegéssel hátrált a tébolyodott elől. A tébolyodott
töredezett
hangon beleszólt neje beszédébe.
„A szép nő
elszaladt ... kergettük ... tedd le a tőrt, nem nő kezébe való ...
kiszurta
szemem!” mond vigyorogva - „s mégis látok, ugy-e Jutka látok? ...
Elszaladt,
azóta mindig kergetik. Szép, nagyon szép nő ... de nagyon akaratos ...
ugy-e
Jutka? - A perjel haragudott rá nagyon ... én meg nevettem a háta
megett.”
Borzasztón
kaczagott fel. „De meg ne mond neki te festett boszorkány, mert ő is
megöl ...
elég egyszer meghalni. A szép nő csillaggá lett, futó csillaggá, nem
érik
utól”.
- Mit beszél
ez a szerencsétlen? - kérdé Bebek, borzadálylyal tekintve a feldult
arczra.
- Semmi
okosat, mint gondolhatja nagyságod, az ő fejében össze-vissza
keringenek a
tárgyak és eszmék minden összefüggés nélkül. Ülj le, őrült Sámson, mit
kevered
magad beszédünkbe?
A
szerencsétlen őrült, neje basiliskusi nézésének nyomása alatt,
visszarogyott
székébe.
„Megöl ez a
boszorkány! másodszor is megöl. Oh miért nem szöktem én is el azon szép
nővel,
oly szép lenne a csillagok között kergetőzni!”
- Ne morogj
vén sárkány, vagy megfojtalak! - mond sugva a vipera nő.
„Hallgatok,
csak ne ölj meg!” - Fejét ruhájába rejté, s visszaesett előbbi
érzéketlenségébe.
- Lássa
nagyságod! ilyen az én életem; óh bár meg tudnék halni annak delén!
megundorodtam az élettől; higyje el nagyságod, legszebb éveim mellett
is
gyakran óhajtom a halált.
- Minden
óhajtása mellett, vagy ellenére is el fog jőni nemsokára asszonyom, s
nagyon jó
lesz saját üdvére, ha hazugsággal ajkán nem száll a sirba. Ezen őrült
szakadozott beszéde gyanut ébresztett bennem elbeszélésének némely
része iránt.
- Ha
nagyságod egy őrültre többet ad, mint az én előadásomra, ugy jobb lesz
ha
hallgatok.
- De először
lesz oly jó, tudatni velem, mi lett a nőből és gyermekéből; azután
nyugton
lehet tőlem egy egész életen keresztül. De azt tudnom kell, tudnom
kell, ha
sajtolnom kellene is a szavakat, erre eskümet teszem le.
- Nincs
szüksége nagyságodnak fenyegetéshez nyulni, mert nekem nincs, okom ez
eseményt
szépiteni vagy vele titkot űzni; elég gyászt hozott rám e nő, mert
özvegygyé
tett, több mint özvegygyé, - de én mégsem átkozom, mert ehez nagyon is
jó
szivem van. Isten átvette a bosszuló szerepet, mert azon naptól
számitva, midőn
el akart szökni, két hét mulva fiával együtt meghalt.
- Miként, s
micsoda betegségben? - kérdezé Bebek alig hallhatólag.
- Egy
járványos betegségben, mely itt a környéken sok férjet és nőt özvegygyé
tett;
meghalt fiával együtt majdnem egy órában, s tisztességesen el is
temettettem;
még elébb itt a városi orvostól bizonyitványt vettem az elhunytakról,
hogy
Szerdahelyi uram előtt magamat igazolhassam, ki a járványtóli félelem
miatt egy
ideig nem mert házamhoz jönni. A perjelnél, ugy hiszem, megvan a
bizonyitvány,
mely rólam minden gyanut elhárit. Az angyalok sugták meg, hogy ezen
lépést
tegyem, mert két hét mulva a temetés után feladtak, hogy a nálam
tartózkodó nőt
fiával együtt elsikkasztottam. Tanúim számosan voltak, kik látták a
halottat a
teritőn; az orvos esküt tett le bizonyitványa mellett, hogy a
járványban haltak
meg. Fel voltam egyhangulag mentve biráim által. Szerdahelyi uram
ismerve
ártatlanságomat, szintén tett szót mellettem, ugy hiszem, ebben nem
volt semmi
rosz. Ezen nő megjelenése volt szerencsétlenségem kezdete, azóta
kerülik
házamat, ártatlanságom mellett is gyilkosának hisznek. Pedig esküszöm
anyám
emlékére, kit talán egyedül szerettem e földön, s ki erre talán egyedül
is volt
érdemes; esküszöm, hogy azon nőnek és fiának halálában nekem nem volt
semmi
részem!
Volt valami
oly őszinte, oly meggyőző ezen esküben, mi Bebek minden kétségét
eloszlatta.
- Ugy legyen
irgalmas Isten lelkednek végórádban, asszony, amint valót mondtál!
Egy erszény
pénzt tett le az asztalra. „Ez a kártételért, s az éji háboritásért”!
Azzal
feleletet sem várva be, eltávozott.
Alig hagyta
el a szobát, midőn a nő az erszényre rohant, s tartalmát mohó vágygyal
vizsgálta meg.
- „Arany,
arany! oh istenem, ismét feljön az én napom is! Egy, kettő, három!” -
Elkezdé
olvasni. - „Olyan selyemruhát csináltatok, milyent a mult héten,
Homonnaynén
láttam. Egy, kettő, három, négy, husz, harmincz, negyven, ötven;
megpukkadnak
régi ugynevezett jó barátnéim, ha a sétatéren meglátnak”. Csókkal
halmozá el az
aranyakat. „Kincseim, bálványaim, jöjjetek keblemre, méltó leszek ismét
hozzátok!” - Még egy gyertyát gyujtott s elkezdé magát ujra festeni és
ruháját
rendbeszedni. - „Meg kell próbálnom, mi áll arczomhoz legjobban. Hej!
fel, fel
öreg! - mond a tébolyulthoz - ismét lesz jó napunk!” - Fel s alá
kezdett a
szobában tánczolni.
Hagyjuk el ez
émelyitő jelenetet, s térjünk vissza a várurhoz.
A szűk utcza
szegletén egy köpenybe burkolt alak állta el utjokat.
- Ugyan kérem
nagy jó uraimékat, nem láttak három fegyverest a Keserüék háza felé?
- Mit keressz
itt János? talán valami baj van?
- Hála legyen
az égnek, csak hogy nincs semmi baj! - kiálta fel János, süvegét
örömében a
levegőbe hajitva, - már nem hittem, hogy valaha meglássam nagyságodat.
Nem
tudtam otthon maradni, a nyugtalanság majd megölt, két óra óta állok
itt
halálos bizonytalanságban. Legyen hála az égnek, csakhogy nem lett
semmi rosz
következése. Volt nagyságos uram a megátkozott házban, s beszélt a
boszorkánynyal? - tisztességgel nem esik mondván.
- Voltam, s
beszéltem vele. De elég erről, ezen tárgy felemlitését szigoruan
megtiltom.
Egyébiránt aggályodért, mely kiáltó tanuja hü szivednek, fogadd el ezen
kézszoritásban elismerésemet. Jó éjt, és jó álmokat hű szolga!
Boldog János,
azon érzett örömében, hogy Bebek ur vele kezet szoritott, egész éjjel
nem
tudott aludni; alig várta a virradtát, s ezzel együtt Bebek ur
eltávozását,
hogy komáinak a nagyságos ur ezen kegyét és leereszkedését elbeszélje.
Meg
lévén tiltva a leereszkedés okáról beszélni, talált ki János diák egy
kalandot,
melyben a főszerepet játszotta. Ilyesminek feltalálásában Jánosmester
épen nem
jött zavarba.
Elég legyen
annyit megjegyezni, hogy Boldog János két egész hétig szomszédi,
ösmerői,
barátai körében közirigység tárgya volt.
|
|