XIII.
Az estebéd a
refectoriumban szomoru elősejtelmek között költetett el.
Ezelőtt
minden ily ritkán előforduló alkalmat, midőn egy vagy más oknál fogta a
szigoru
perjel nem jelent meg a közebédlőben, valódi ünnepnek tartottak a
szerzetesek.
Ilyenkor nem kellett félniök, hogy minden felhajtott pohárnál, minden
vigyázatlanul kiejtett szónál a perjel éles tekintetével s
rendreutasitó
korholásával találkozzanak.
Most azonban
az annyira óhajtott szabadság és függetlenség élvezete sem volt képes a
szerzeteseket felvidítani.
A páter
Innocentius leverő tudósitása a püspök baljóslatu leveléről, mit
mellékjegyzésekkel közbeszőve szomszédjának titok fejében megsugott
rémletes
toldásokkal, nehány percz alatt az egész, társaságot bejárta, s
hozzájárulva a
páter Augustinusnak az osvai rablásról tett költői képzelettel
felczifrázott
előadása, annyira lehangolta a társaságot, hogy Tokaj tüzbora sem volt
képes
kedvre deriteni.
Az estebéd
némán és szomoruan költetett el s a mogorva elmélkedés közben egészen
elfeledték a perjel parancsát.
A szokott ima
után éppen fölkeltek az asztaltól, amint a rég keresett novitius a
zárda
kertészétől vezettetve félénken belépett.
Páter
Innocentius és páter Augustinus, - mint ölyv ragadmányára, - rohantak a
reszkető ifjuhoz.
Száz meg száz
zavart kérdés után, melyre a feleletet sem várták be, hurczolták inkább
mint
vezették a kérdezősködés özöne alatt elkábult ifjut a perjel szobájába.
A sötét
elmélkedéséből felriasztott praelátus fürkésző apró szürke szemeivel
hosszasan
és némán tekintett a belépő zárdanövendékre. Volt e tekintetben valami
oly
éles, oly kigyói, hogy az ifju ez igézet alatt erejét, eszméletét kezdé
vesziteni, gépileg egy szék karjába fogózott, és szemeit nem volt
bátorsága
felvetni szigoru birájára.
Az ifju alig
lehetett 16 éves. Tiszta, sötétkék szemei gyermeki ártatlanságra
mutattak,
egészséges, tojásdad arcza, nyilt derült homloka, szép egyenes orra,
világos
gesztenyeszin göndör haja, szabályos termete első tekintetre megnyerék
a
szemlélőt rosz állásu szőrruhája mellett is e szép ifju, vagy inkább
még csak
gyermek iránt.
A szigoru,
vad szenvedélyektől dult priorra e némán is beszédes szépség elveszté
hatását.
- Hol voltál?
- kérdezé tompa, kimért hangon.
- A kertész
azt mondja, hogy a nagy hársfa alatt találta elaludva, - felelt
egyszerre a két
páter.
- Feleljen a
bünös! vágott közbe Szerdahelyi.
-
Főtisztelendő perjel ur, mond az ifju reszkető hangon, mely csaknem
sirásba
olvadt át; - ma délután a fejem annyira fájt, hogy nem állhattam tovább
a szoba
levegőjét, s a kertbe mentem le. Ott annyira sulyosodott fejfájásom,
hogy
elszédülve elestem. Nem tudom meddig lehettem ezen helyzetben, mig a jó
szivü
kertész rám akadva felvezetett. Fejem fájása most már szünt, de még
most is
gyengének érzem magam.
- A folytonos
henyélés, a világ hiuságain való tépelődés, az örökös torkosság az ifju
ur
fejfájásának oka. Hanem van gyógyszer kezemben, hogy visszaeséstől nem
lesz
okod félni; mond gunyos hangon. Egy havi bőjtölés a zárda börtönében,
folytonos
imázás és vezeklés segiteni fognak a bajon.
Az ifju
szerzetes leküzdve a megszokott tekintély zsarnok hatalmát, bátorságát
nőni
érzette e gunyos és méltatlan bánásmódra. Itt az ideje - gondolta
magában -
széttépni e viszonyt s áthágni a szabadságát lenyügző korlátot, mely
évek óta
bérczként áll vágyai utjában. Most a pillanat hevében erőt érzett
magában,
daczolni a bitorolt tekintélylyel.
-
Főtisztelendő ur, mond az ifju jóval nyugodtabban, bár hangja
reszketegségét
egészen most sem győzhette le, - én fél év előtt kinyilatkoztattam,
hogy nekem
nincs kedvem a szerzetesi élethez, most ujra fiui alázattal kérem,
bocsásson el
engem, én itt tovább nem maradhatok!
A két páter
majd sóbálványnyá változott e hallatlan vakmerőségen, hogy egy
zárdanövendéknek
még akaratja is mer lenni.
- Hátha magas
kivánságodnak nem volna kedvem engedelmeskedni? - kérdezé a perjel,
szemeivel
csaknem átszegezve az ifju könyörgőt.
- Akkor
egyenesen kinyilatkoztatom, hogy nem akarok szerzetes lenni, s nem
akarok
tovább e zárda falai között egy óráig sem maradni, mert rám nézve e
kormos
falak, e kriptaszerü czellák rémitőbbé váltak, mint a halál, kinosabbá
mint
elevenen eltemetettnek a koporsó fedele.
- Megőrült,
meg kellett őrülnie! kiáltott fel a két páter, - különben nem
merészelné bünös
száját ily káromlásra felnyitni.
Szerdahelyit
nehány pillanatra elnémitotta e szokatlan hang; alig hitt füleinek.
- És ha még
ezen magas elhatározáshoz sem volna kedvem beleegyezésemet adni? kérdé
tompa,
dühtől lefojtott hangon.
- Ezen esetre
is kész elhatározásom, mond az ifju szilárd hangon. Ha főtisztelendő ur
kérésem
visszautasitja, mire az előzmények után el lehettem készülve, akkor
főtisztelendő Verancsics Antal püspök urhoz terjesztem kérésemet. Ha
reményemen
fölül igazságos s méltányos előterjesztésem itt sem találna
meghallgattatást,
azon esetben a legvégsőre is kész vagyok, hogy e rám nézve iszonyu
helyzetből
megmenekedjem.
- Megőrült,
meg kellett őrülnie! ismétlé a két páter, s önkénytelenül két
lépésnyire
vonultak tőle vissza.
- Szabad
tudnunk: ezen végső eszközön mit ért uraságod? mond a perjel, a lehető
leggunyosabb hangon.
- Annyira
hozzászoktatott főtisztelendő ur és szerzetes társai mindennemü
megaláztatás
békén türéséhez, hogy még e mély megvetés, e lealacsonitó gunyos hang
sem képes
kivenni türelmemből s önmérséklésemből annyira, hogy elfelejtsem azt,
mivel
tartozom rangjának s magas helyzetének. Hasztalan tagadnám, hogy minden
megalacsonyitás,
minden kikeresett üldözés sem volt képes annyira megedzeni, vagy inkább
eldurvitani, hogy a guny nyila szivemen mindannyiszor vérnyomokat ne
hagyna
hátra. Én békén, harag s kikelés nélkül akartam megválni e helytől,
örömtelen
gyermekéveim szinhelyétől. Panasz nem jött számra soha, bár méltatlan
szenvedéseimnek nem volt vége-hossza, most sem volt czélom sem
panaszkodni, sem
tehetetlen létemre daczolni, főtisztelendő ur hivott fel rá; mért
fojtanám le
tovább, hogy mióta jó nevelő atyám innen elüldöztetve távozott, rám
nézte e
gyászfalak között pokol volt az élet, melytől minden áron menekülni
akarok.
- Őrült,
valóságos őrült, különben nem lehet kimagyarázni e vakmerőséget! -
ismétlé a
két pater.
- Még nem
lehettünk szerencsések meghallani, mi végső eszközhöz hajlandó nyulni
uraságod
e pokoltóli menekedésre? - mond a prior alig fékezhetve tovább dühét.
Felállott
s közeledett az ifjuhoz, ki önkénytelen pár lépésnyire hátrált.
- Nincs okom
elhatározásomat titkolni, - mond az ifju némi szünet után, rendbeszedve
magát,
- annyival kevésbé, mert föltételemben nincs semmi, miért isten s ember
előtt
pirulnom kellene. Ha czélomat a megnevezett uton kivinni nem sikerülne,
akkor
nincs más mód, mint e vidék főkapitányánál keresni védelmet.
Mindenkitől azt
hallom, hogy Bebek ur igazságos, nagylelkü, s az elnyomott ártatlanok
lelkes
védője. Nem tudom elhinni, hogy igazságos ügyemben pártomat ne fogja.
Szerdahelyi a
gyülölt név hallatán halál sápadtan rogyott vissza székébe, ugy
tetszett,
mintha kigyószurást érezne szive felett. E szellemi kábultság azonban
csak egy
pillanatig tartott.
- Te mernéd
azt tenni, te sehonnai, te névtelen kihányt fattyu, ki évek óta a
kegyelem
kenyerét eszed asztalomnál?! orditott az elrémült ifjura; ki nem is
gyanitotta,
mi érzékeny hurt sértett meg a büszke praelátus keblében e
baljóslatunév
felemlitésével.
Épen e
kegyelem-kenyértől megszabadulás végett folyamodtam főtisztelendő urhoz
elbocsáttatásom végett, s ez ártatlan tiszteletteljes kérésemért e
sértő
czimeket nem érdemlettem meg. Ha azt hitte kegyed, hogy e durva
szőrruha minden
önérzetet, minden nemes érzést visszafojtott bennem, s vérem minden
cseppjét,
lelkem minden müködését szolgaivá tette, szóval: egy fel nem
ingerelhető géppé
aljasitott le, ugy csalatkozott.
Az ifju előbb
halvány arcza nemes tüztől lángolt fel a mélyen talált sértés
következtében s
eddigi szelid kérő hangja emelkedetté, csaknem fenyegetővé vált.
- Isten szent
anyjára, jól hallok-e? kiáltott fel a perjel. - Képzelődésem vad
játéka, vagy
rosz álom-e ez? Alig tudom felfogni! Valóság nem lehet, mert egy
hitvány,
névtelen fattyu nem merhetne velem igy bánni!
- De már meg
kellett őrülnie, - ismédé ujra a két páter. - Másképen nem lehet
kimagyarázni.
Talán jó volna, főtisztelendő ur, segitség után kiáltani.
Rémülten a
terem egyik szegletébe vonultak vissza.
- Valóban
sajátságosan jellemző e gyász falakra nézve, hogy itt az őszinte szó, s
a
gunyosan felkorbácsolt szenvedély fellobbanása őrültségnek
bélyegeztetik, -
mond az ifju keserü ironiával. Nem kegyeteken mult, hogy az elmult heti
vértanui szenvedésem őrültté nem tett. Kérdő csodálkuzással tekintenek
rám
főtisztelendő urak? Páter Innocentius magyarázatot adhat, ha aljas
rablására,
mit szük szobácskámban, vagyis jobban mondva börtönömben elkövetett,
visszaemlékezni időt vesz magának.
A
felszólitott páter szembetünőleg elhalványodott, szemeit nem merte a
haragjában
lángoló ifjura felvetni, dadogott valamit, de értelmét nem lehetett
kivenni.
- Nevelő
atyám, távozásakor, egy kéziratcsomagot adott át azon meghagyással,
hogy őrszemekkel
vigyázzak rá, mert azon irat születésem titkát zárja magába, mely
jövőmre nagy
befolyással lehet. Határozottan kikötötte, hogy míg 16 évemet be nem
töltöm,
felbontani nem lesz szabad. Egy évig keblemen hordoztam, de itt sem
tartva
kémszemektől eléggé biztosnak, szalmazsákomba varrtam be. Felkelésemben
s
lefekvésemben első gondom volt ereklyém meglétéről biztosságot
szerezni. Két
hete lefekvésemkor nem találtam kincsemet, az egyetlenegyet, mit
számomra a
sors fennhagyott.
A
végszavaknál hangos zokogásban tört ki az ifju vad fájdalma.
- Mit
tartozik ez én rám, mi köze az én nevemnek ez irat elveszésével? - mond
a páter
daczos hangon.
- Mit
tartozik atyaságodra, még meri kérdezni? viszonzá az ifju lángoló
arczczal. Kár
lenne aljas vétkét hazugsággal szaporitani. Kétszer találtam már az
előtt
szobámban kémkedni, életemet, üdvömet merném rá tenni, hogy azt más nem
rabolta
el.
- Ez még is
sok! mond a páter, s veres orra lángolt a dühtől. Hát ezt érdemlettem
én ezen
semmirekellőtől, kit éjjelem, nappalom feláldozásával oktattam a
tisztességes
tudományokban s a mi ennél több, az istenifélemben?
- Ez culpa
gravissima a legfőbb mértékben! ily vakmerőséget még nem hallott a
világ. Nincs
a gyehennának oly tüze, melyre ez Istentől elrugaszkodott méltó ne
volna, - szólt
közbe páter Augustinus.
A perjel
ajkát szoritotta össze, hangját a düh elnémitotta, agyában borzasztó
tervek
czikáztak keresztül.
-
Tisztességes tudományokban s istenifélelemben?! - mond az ifju metsző
gunynyal.
Pater Innocentius haragjában felejti, hogy ezekben még magának is
oktatásra
volna szüksége. Nem kegyelmeden mult, hogy gépies ész- és szivrontó
tanitása
közben eszemet el nem vesztettem. Mit tanitott kegyelmed mást,
szajkómódra
elrímelt imádságnál? Isten nem akarhatta azt, hogy az ember, kit
kegyelmében
saját képére teremtett, gépies imázással s léha semmit nem tevéssel
töltse
életét.
- Ugy
látszik, hogy most is többet tudsz, mint kellene, sátán edénye; - mond
végre a
perjel tompa hangon. - De e bünös tudás fája életedbe kerül,
elkárhozott
eretnek.
- Nem zárdai
nevelésemnek köszönhetem - folytatá az ifju - a mit tudok, s ezért sem
sátán
edénye, sem eretnek nem vagyok. Sós Albert uramtól egy órában többet
tanultam,
mint évek alatt ezen pátertől itt, kinél a legutolsó pór többet tud
azon
tudományokban, mik az élet folytatására szükségesek.
-
Főtisztelendő ur! ezeu égrekiáltó sértésért elégtételt kérek! - mond a
páter
haragtól rikácsolva.
- Oly
elégtételed lesz, mond a perjel, hogy káröröm helyett hajad minden
szála égre
mered fel. Azt gondoltad, hitvány kölyök, őrjöngő elbizakodásodban,
hogy velem
büntetlenül daczolhatsz? Csalatkoztál! Hallottál-e valamit a csontházbörtönről?
- kérdé kimért, tompa hangon.
- Kegyelem!
kegyelem! sikolta fel az ifju kétségbeesetten. Szemei kidióztak, s
megsemmisülten
rogyott térdre.
- Nincs
kegyelem számodra sem földön, sem égben! - kiálta a perjel daemoni
kaczagással.
Ily hamar elpárolgott a titáni dacz! - Nincs kegyelem, mondom, ezen
börtön,
melynek csak nevezése megtörte gőgödet, lesz lakásod, s egyszersmind
sirod!
Mert esküszöm anyám emlékére, hogy azt élve nem hagyod el. Hivjátok a
porkolábot!
- Én is
esküszöm, hogy élve nem lépem át ez iszonyu börtön, vagy inkább kripta
ajtaját;
inkább meghalok! - kiálta fel az ifju kétségbeesetten.
Egy merész
ugrással a falról egy drága markolatu tőrt leragadni s az őt megfogni
akaró két
pátert óriási erővel magáról lerázni: egy percz müve volt. Az ajtón ki
akart
rohanni, de a küzdés közben Szerdahelyinek volt ideje azt bezárni.
Az ifju
fegyverével kezében egy szegletbe vonta magát. A két páter rémülten az
átelleni
tornácz ajtaján kirohant, és segitségért kiáltozott.
A terem
nehány percz alatt szerzetesekkel telt meg.
- Hol a
porkoláb? kiálta rájok.
- Nem
található sehol, mond páter Augustinus.
- Holnaptól
fogva el van csapva! Rég gyanitom, hogy áruló. Most vége a kérelemnek,
- mond
az ifju szerzeteshez fordulva. Tedd le fegyvered, hitvány pártütő!
Kardját
kivonta hüvelyéből, s közeledett a haláláldozathoz.
- Öljön meg
főtisztelendő ur s szálljon vérem lelkére! Én fegyverem nem teszem le,
készebb
vagyok magamat meggyilkolni!
Szerdahelyi
kardját leeresztve az elszörnyedett ifjuhoz lépett, s gyenge ellenállás
után
kicsavarta a tőrt kezéből. - Vigyétek őt a csontházbörtönbe!
A szerzetesek
elrémülten meredtek a perjelre.
- Nem
értettetek? A csontház-börtönbe ez eretnekkel!
Két szerzetes
megragadta a szerencsétlent.
- Isten,
ártatlanok védője, te benned vetem minden bizalmamat! - kiáltott amaz
fel
kétségbeesetten, és megsemmisülten rogyott össze.
- Kegyelem,
főtisztelendő ur, az eltévedettnek! - kiáltának az elszörnyedt
szerzetesek.
- Nincs
kegyelem a bünösnek. Hurczoljátok!
E válságos
perczben, midőn az elitélt nem volt képes iszonyu végzete ellen
küzdeni, a
kétfelé nyiló ajtó szárnyai feltárultak, s rajta kuszált hajjal,
elrémült
arczczal, melyre a halálfélelem nyomta vissza riasztó bélyegét,
szerzetesek
rohantak be.
- Elvesztünk!
sikoltának fel s őrjöngőn térdre estek.
- Mi történt?
orditott fel Szerdahelyi.
Felelet
helyett megrenditő halálsikoltás, mely hörgésbe ment által, hatott fel
a zárda
udvaráról.
- A zárda
körül van véve fegyveresekkel; a kapuk betörve; az ellentálló szolgák
vérökben
fürdenek, alig volt időnk felrohanni! - mond egy szerzetes sápadt,
meredező
arczczal.
- Mentse meg
magát főtisztelendő! mentsen meg bennünket! szaladjunk mig nem késő -
rebegték
a térdre esett szerzetesek.
Szerdahelyi
nehány perczre elveszté lélekjelenlétét.
- Itt nincs
mentség Istenen kivül, rebegte alig hallhatólag.
A szerzetesek
megsemmisülten rogytak a Megváltó képe elé, érthetlen imákat rebegve.
Szerdahelyi mint megbűvölt szobor meredt az ajtóra. A zaj és léptek
hangjai
közeledtek, s ez kiragadta apathiájából.
- Fel! fel
Krisztus vitézei! ragadjatok fegyvert! ha Megváltónk kivánja, haljunk
meg mint
vértanuk szent vallásunk védelmében! Fel, mondom, fegyverezzétek fel a
jobbágyokat s huzzátok félre a harangokat! az ur nem hagyja el az
övéit! Fel,
fel! A próbáltatás ideje elérkezett! még nincs minden elvesztve!
Huzzátok félre
a harangokat!
|