XI.
Hideg,
kellemetlen őszi éj következett a szép őszi napra, az eső sűrű
cseppekben
hullott alá, de nem a tavasz enyhe harmatja volt, mely uj életre
ébreszti a
növényzetet, hanem a haldokló természet fájdalmas könye, mely az
elhervadott
őszt kora sirjába kiséri. Az enyészet s mulandóság jelképe volt ez éj.
Éjfélhez
közeledett az idő. A várban minden nyugodott a várőrökön kivül, csak a
várur
szobája ablakából tört elő bágyadt fénysugár egy lombtalan diófa ágai
közül,
mely az ablak alatt terjeszté ki megmeztelenitett vázkarjait.
Nagy
léptekkel járkált az szobájában, a nyugtató álom kerülte szemeit. Az ég
e csuda
adományu istennője mindkét szélsőségben járó testvére: a halál és
remény csak a
boldogokra terjeszti ki áldó karjait.
Kétszer
feküdt le ágyába, erőltetve mintegy bágyadt szemeit s kimerült testét
az
álomra, de mindkétszer oly kín elegyével ugrott fel, mintha ágya,
máglyává vált
volna alatta.
- Nem tudok
aludni, pedig oly bágyadt, oly kimerült vagyok, mintha tiz éjet
virasztottam
tolna keresztül! - mond tompa hangon, kezeit fejére kulcsolva. - Ennyi
kín,
ennyi lelki gyötrelem, ily borzasztó szenvedések között leviharzott
mult után
mi maradt számomra hátra, mint az enyhitő álom öntudatlan nyugalma, és
még csak
ezt sem élvezhetem, Istenem! - mond panaszbús hangon. - De nincs mit
sóhajtanom
utána, hiszen néha álmom szörnyei borzasztóbbak a sivár valónál.
Mellén
összefont karokkal ismét folytatta gépileg sétáját.
„Egy nyugalom
van csak, mi a zajlott kebelnek nyugtot, valódi nyugtot adhat, melynek
nincsenek vadul felrázó álmai. Egyetlen egy és örök nyugalom, a sir
nyugalma.
Itt, csak itt veszi el jutalmát az ember a rövid, de szenvedéseire
hosszas
életküzdésnek, ha másban nem, legalább a zavartalan nyugalomban, itt
fejlik fel
a nagy rejtély, mi az emberi élet végczélja; mert a nagy képekkel
folytatott
hangyaküzdés: minden látható haladás és eredmény nélkül csak nem lehet
czélja
lételünknek?!
A küzdtér
szemeink előtt terül el, elfeledve nagyság, nemesség, érdem, szóval az
erény
hulláival, mig a gazság, kétszinüség, alacsonyság felemelt fővel gázol
a véres
fövényen, erőszakkal ragadva magához az erénynek készitett
pályakoszorut. Az
itélőbiró, a közvélemény vagy megvesztegetve hallgat, vagy gyenge
hangja
rémülten némul el a durva erőszak ellenében.
Hány nagy
embert tudsz felmutatni, ki ez életben elvette volna küzdésének
érdemlett
jutalmát, a közelismerés pályabérét?! Ha kivételképen egy-két eset
történt is,
nem változott-e későbben martir koronává fején, melynek élte
vég-alkonyán csak
tövisei szurását érezte?! Legtöbbször csak szemfedelébe szőtték a
babért,
gunyjára az emberi igazság kiszolgáltatásának.
Hol a
jutalom? hol a büntetés? - Azt mondják a léha bölcselkedők: az
öntudatban. -
Némuljatok el! Az élettapasztalás kikaczag benneteket. Hát nem
tudjátok, hogy
az, mit öntudatnak hívnak, gyenge, hajlós csemetéből izmosodik fává.
Gyermek
az, melyet tetszés szerint lehet szoktatni jóra és roszra; viszhang,
mely a
belekiáltó hangját adja vissza. Hol az elválasztófal az erény és vétek
között?
hol a határkő? hiszen ezt időről-időre hol kijebb hol beljebb rakták, a
mint az
erőszak keze jónak látta, mignem a gyengébb szomszéd, az erény csaknem
egészen
leszorittatott minden jogából.
Erőszak és
hatalom a sors rendezője az erény és vétek meghatározója, s ha néha az
érdem
közel van a mérleg lebillentéséhez, egy kard a másik mérlegbe vetve,
elég az
ellensulyozáshoz. Hol itt az igazság?!
Ha az
öntudatban fekszik egyedül a nemes szenvedőre a jutalom, akkor jobb:
sikertelen
küzdés helyett átkozd meg magadat s halj meg. Ezen gyümölcstelen
jutalom
nagyobb guny, mint halottarczon a pirositó; nagyobb ellentét, mint
koporsófedelen élővirág.
Ha nemesen
küzdöttél egy életen keresztül az emberiség javáért, hazád
dicsőségeért,
családod boldogságaért, s mindemellett sírodig csak nyomorral,
szenvedéssel
találkoztál, megcsalatva nőd, barátaid által, kigunyoltatva s
félreismerve a
közvéleménytől; legszentebb érzelmeid bünné bélyegezve, életed ösvénye
a galád
irigység és kajánság által tövissel beszórva, s nem látsz előtted más
menedéket, mint őrültséget és halált: burkold magad nemes szenvedő
öntudatod
fátyolába! Ez a te jutalmad. Valóban gyönyörű jutalom. Kérdem, hol itt
igazság?
Felelet: csak
a siron tul van. A talány csak ott lesz megfejtve. Ez a küzdés rögös
tere, ott
a pályabér!”
E kinos
eszmemenetelnél a várur szédelgett: feje mint vulkán égett összezavart
eszméi
tűzanyagja felett.
Az ablakhoz
lépett s kinyitá azt. Az esőcseppeket halvány vonásaira szórta a vihar.
„Tombolj
vihar, bősz dühödben, százszorozd meg üvöltésed szélvész furiája;
vegyitsd közé
a természet vad jajjait haldoklási vonaglásaiban! E siketitő borzalmas
zsivaly
talán tulharsogja keblem halálharangját!
Szép férfias,
fájdalomtól borongó arczát s széles nyilt mellét kéjelegve tárta ki a
viharnak.
„Igy, igy jól
esik! egy kissé enyhül keblem vulkánja.” Tekintete a néma éjben ablaka
alatt
nyögő lombtalan diófára esett.
„Lombtalan
fája a haldokló ősznek, éltem jelképét látom benned. Előtted halál áll,
vázkarjaid
hiában nyujtod ki, csak egy levél sem maradt rajtad diszitésül. Lombod
reményzöldje egyenként lehullott, s lábaidnál porlott szét, saját
véreddel
termékenyitve életed földjét, ott állsz pusztán, védtelenül, kitéve
vész és
viharnak, várva egy uj feltámadást.
Feltámadás,
halhatatlanság! szenvedő emberiség vasmacskája! Hányan törték fejöket
megfejtéseden, s mi lőn az eredmény? A hit fájáról szedett magból
kontár kezek
müvelése alatt az erkölcstelenség fája terjeszté ki ágait a világra.
Rejtélye
az életnek! megtompul vizsgálatodban a gyenge emberész, s a kutatás
közben
örvénybe sülyed mint Aggtelek rejtekein a szövétnekét elejtő vándor.”
Ez eszménél
Bebek visszatántorodott az ablaktól, eszméje más irányt vett, a
tegnapelőtt
talált baljóslatu gyűrű jutott eszébe...
„Csodaszerű
rejtélyes gyűrű, méltán hordozod jelképedet, mert mérges csipésed
szívem
legbelsőbb rejtekébe elhatott.
Hajdan
látásod az élv előérzetét varázsolta fel ifjú redőtlen arczomra, és
most
megpillantásodnál Kain bélyeget érzek felvonulni gondteljes homlokomra.
Iszonyu
ellentét!
Ezen
végzetteljes két nap 18 év szenvedése sulyát gördité roncsolt
vállaimra. Fiam
és nőm, mint bosszuállú rémek keltek föl sirjokból, felébresztve
elvadult
keblem szendergő kigyóit.
Egy
baljóslatu rejtély voná fel bűvfátyolát megtört szemeim előtt, hogy
felmutatva
egy rémsugárt, még borzalmasabb sötétségbe taszitson.
Egy nagy
talány életem, s nincs egy sugár, fáklyát gyujtani e borzasztó
tömkelegben,
melyben zavart eszem, vagy megtört életem menthetlenül belesülyed.
Rejtély
kezdek lenni magam előtt!
Egy sugárt
nekem, éj szelleme, egy sugárt e sivár éjbe, habár villámaid
kiséretében küldöd
is, mely a látás első perczében megsemmisit! Inkább a legrémesebb való,
mint e
lesujtó bizonytalanság!”
„Megtaláltalak!”
kiálta fel elvadultan. „Feltárom mohos kriptáját az enyészetnek, mely a
multnak
hulláit fedezi, habár látása megsemmisitne is!”
Egy lámpát
gyujtott meg, s titkos szekrényéből egy óriási rozsdás kulcsot keresve
ki,
elhagyta szobáját. Zörejtelenül, borus arczczal, mint szellem haladt
keresztül
a téres udvaron át a vár nyugoti részéhez, s egy nagy vasajtónál
megállott.
A rég bezárt
ajtó sok kisérlet után csikorogva nyilt fel. Zörejtelen tette be maga
után.
Egy téres
előszoba volt ez nyugágygyal és kandallóval. Az enyészet borzalmas
képét
tüntette fel elhagyottságával. Szétszórt butorok rendetlenül s elhányta
hevertek; a szem mindenütt csak por és pókhálón akadt meg. Ebből egy
hasonló
nagyságu teremre nyilt ajtó, mely félig volt betéve.
Itt is mint
az előbbiben rendetlenség, por és lecsüngő pókhaló, egy nagy kandalló
félig
elégett fahasábokkal.
Ez az öreg
Bebek titkos terme volt hajdan.
Bebek György
megrendült, amint belépett. Azt hitte, hogy megbántott atyja véres
szellemével
találkozik, keble elfuladt, s nehezen vette a lélekzetet.
A teremnek
dohos, megromlott kriptai szaga volt, mely nyomasztólag hatott a
belépőre.
Gépileg tette
le a lámpát, s megtörötten egy székre rogyott le s vadul tekintett
körül.
Az asztalon
tévedező szemeivel egy megsárgult papirszeletet vett észre. A
szenvedély
mohóságával nyult utána, de olvasása közben lezúzottan ejtette ki
reszkető
kezeiből.
A baljóslatu
levél az öreg Bebek véghagyományát tartalmazá, mely iszonyu
foglalatjával
méltán megtörhette a lázas kebelt. A levél szavai mint sárga halálkezek
meredtek az olvasóra.
Foglalatja
itt következik:
„Istentelen
fiu!
Te lábbal
taposva a tiz parancsolat szentesült szavait, vétkes kezet emeltél csak
az
imént apád ellen, s vérét ontád annak, ki neked lételt adott. - Apai
tekintélyemet féktelen vakmerőséggel letiprottad, s jószágaimat
elrabolva
vénségemre bujdosóvá, számüzötté, földönfutóvá tettél. Apai áldásom
helyett
vedd a koldussá tett apa átkát e reszkető kezekkel irt sorokban minden
következményeivel. - Ellenem elkövetett égrekiáltó vétkedet büntesse
meg isten
gyermekeid által, nőd szegje meg a neked esküdött hűséget, s halálos
ellenséged
keblén szerezzen kárpótlást kicsapongásaidért; barátaid, kikkel jobb
napjaidban
vagyonodat s szivedet osztottad meg, forduljanak ellened
szerencsétlenségedben;
a fejedelem, kinek javáért véredet ontod, legyen hálátlanná irántad.
Gyermek,
nő s résztvevő barát ne állják körül halotti ágyadat. Kínverejtékedet
ne
törölje le végórádban gyöngéden szerető kéz, hallj meg, mint éltél,
megátkozottan. Ha valaki szeret, forduljon az ellened, s az áldás
váljék átokká
ajkaidon. Igy, legszentebb érzeményeidben kigunyoltatva, kolduson, mint
minővé
engem tettél, reménytelen hit s szeretet nélkül, kín és kétség között
lásd
közelgetni borzalmas lassusággal végórádat. S ha igy a földiektől
elhagyatva
vigaszért égre emeled hajdan büszke, most megtört fényű szemeidet: imád
torkodba fuladjon el; s méltó apai átkom, mint boszuló rém emelkedjék
fel ég és
föld között - elzárva előtted az örök kegyelem kapuját. Hamvaid távol
az ősi
laktól idegen földön porladjanak, részvevő köny ne áztassa sírod
rögeit; s
négyszázados nevedet zárja el örökre koporsód fedele. Nagy ősök
nemtelen
sarjadéka, légy törzsödben az utolsó Bebek. A viszontlátásig, ott az
örök biró
előtt!
S hogy már
itt előre megkóstoltassam veled a pokol minden kinait, tudd meg, hogy
fiad él,
elhagyatva, nyomornak, inségnek kitéve, koldusan, nem is gyanitva apja
nevét;
kit szerencsétlenségében talán százszor átkoz meg. Az ő, és az én
emlékem
kisértsen vad álmaid felett. Adja vissza keze által az igazságos ég,
mit
ellenem vétkeztél. Még egyszer: a viszontlátásig, s hogy bünös
emlékedbe jobban
bele véshesd, fogadd el még egyszer s utoljára megkettőztetett apai
átkomat. Ez
legyen örökséged!
Irtam örökös
ősi váramban Szádvárt die 22 Septemb. 1556.
Franciscus Bebek
de Pelsőcz.”
A várúr
megdermedten rogyott térdre e borzasztó sorok olvasásánál. Ész s
érzemény
eltompult egy időre sivár agyából, s kebléből.
A váróra
rémesen 12-őt ütött.
Az óra
végelcsengésénél gépileg emelkedett fel. Szép férfias, megtörött arcza
halott
sápadt volt.
„Huszonkettedik
szeptember, épen ma két éve!
Borzasztó
összetalálkozása a véletlennek. Mit mondok? véletlen? Igazságos ég! a
te müved
ez! Vétkes kezet emeltem apám ellen! Isten, igazság atyja! te határozd
el:
vétkem nagyobb-e, vagy bünhődésem?”
Hangja síri,
tompa volt.
„Szép apai
áldás fekszik e sorokban! Apám, apám! ezt talán még sem érdemlettem! Te
magad
egyengetted utamat e vétkes kitörésre. Vétkeztem, de borzasztóan is
büntettél.
Borzalmas
átkoddal nagy részben elégtételt vettél magadnak. Végsoraid szívem
legérzékenyebb húrjait tépték el. Iszonyu kisértetbe hoztál, de én
viszonzásul
nem fonlak megátkozni.
A pokol
minden kinait megkóstoltattad velem. Ebben czélodat érted. Legyen az ég
biró
közöttünk!”
A lámpát
ismét kezébe vette, s körülnézett a teremben. Szemei a kandallóra
estek,
melynek félig kiégett fahasábjai közt eltépett s elégetett levelek
hulladékait
fedezte fel.
Borzalmas
ujságkivánással nyult nehány elégetlenül maradt töredékhez.
Egy kis félig
elégett darabot tudott kikeresni, mely egy levél szegletéből maradt
meg. A
sárga, füstölt papiron e név állott olvashatótag: „Szerdahelyi Mátyás”;
a másik
oldalon „... a nő él ... a gyermek ... jobb karjáu ... legyen gondja
...
fegyvernök ártalmatlanná .... veszélyes ...” többet nem lehetett e
töredék
szavaknál felfedezni, a többi része hamuvá lett kezeiben.
„Szerdahelyi
Mátyás! hát a te kezed vegyült a játékba? Pap uram! ezért lakolni
fogsz! -
Kétszer léptél fel ellenem. - harmadszor ezt nem fogod tenni.” Kezeit
mintegy
esküvőleg emelé fel. „Hála neked isten, hogy legalább egy vékony sugárt
nyujtottál a rejtély e sötét éjében!”
A
levéldarabkát gondosan zsebébe rejtvén, elhagyta a termet.
A nyugtalanul
töltött éj után alig végezte öltözködését: Zsófia lépett be. Arcza
töröttsége
mutatta, hogy szintén kevés nyugalmat élvezett.
- Roszul
aludtál kedves jó apám az éjjel, amint ablakod világáról láttam,
majdnem két
óráig fenn voltál.
- Ebből csak
az következik, hogy te is roszul aludtál kedvesem, - mond Bebek, a
kérdést
kikerülve, - mit arczod halványsága is világosan mutat.
- Amint a
rendelkezésből látom, utca készülsz apám. Szabad tudnom, hova
szándékozol?
Ugy látszott,
a várur zavarban volt a feleleten.
- Csak rövid
utra megyek, kedvesem, legfeljebb négy nap mulva ismét köztetek leszek.
Egyébiránt nincs mit epesztened rajta magad leányom, ezuttal semmi
veszélynek
sem leszek kitéve.
- S én mégis
óhajtanám tudni, - mond Zsófia, esdőleg apját átölelve. - Ha nincs az
semmi
veszélylyel összekötve, mért titkolod előttem, kedves jó apám?
- Ha épen
tudni akarod, mond Bebek közömbös hangon: a mislyei kolostorba
szándékozom s
onnan Kassára. Telekessyvel van egy kis végzendőm.
- A mislyei
kolostorba! mond Zsófia elhalványodva. A készületből mindjárt
gyanítottam. De
ugy-e nem ontasz vért, kedves jó apám?
Oly esdőleg
tekintett apjára, hogy égből leszállott közbenjárás s irgalom
angyalának
tetszett.
- Ne lépj
közbe leányom, boszum és a nyomorult közé, ki oly mélyen megbántott.
Becsületem
megsértése oly dolog, melyben senkitől tanácsot nem fogadok el. Hagyd
el
ennélfogva, mert minden kérésed sikertelen.
- Még is hadd
kisértsem meg jó szivedet, kedves jó apám. Kérlek: ne onts vért, e
nyomorult
nem érdemes haragodra. Te nagylelkü, nemes szivü vagy apám, mint dél
oroszlána,
ne tagadd meg jellemedet hiszen az oroszlán nem táplálja magát gyávák
vérével!
- E tárgyban
engesztelhetlen vagyok, ne is kisérts tovább; mond a várur magával
küzdve. Te
nem tudod, nem is képzelheted, mily mélyen s éltem gyökerébe vágólag
sértett
meg e cselszövényes barát.
- Okát
haragodnak nem ismerem, apám; de tudom, hogy nagy okodnak kell lennie,
mert te
méltatlanul senkit sem üldözöl. Mégis engedd meglágyitani
szilárdságodat.
Boszuból akarsz vért ontani hát nem tudnád azt, hogy a boszuból
kiontott vér
visszaesik arra, ki magának elégtételt venni gondolt? Apám, apám, a
boszuból
kiontott vér soha sem hoz áldást!
- Csak neked
nem kellett, nem lett volna szabad erre engem figyelmeztetni leányom,
mond
Bebek megrenditő fájdalommal. Csak neked nem kellett volna tenned e
szemrehányást,
mert tőled hallva, kétszeresen vérzi szivemet.
-
Szemrehányást? apám! mond Zsófia kitörő könyekkel. - Én neked
szemrehányást?
hamarább veszteném el életemet! - Érts meg engem jó apám. Nem a
nyomorultért
könyörgök én, ki téged megsérteni vakmerő volt; - éretted, magadért,
nyugalmadért kértelek, hogy fojtsd le haragodat, és önmagamért, ki
örömödet,
fájdalmadat megosztom. Mindent, mindent, csak azt ne tedd fel apám,
hogy én
sérteni akartalak. S miután kérésem sért, hagyjuk el azt, tedd kedves
jó apám,
a mit jónak látsz.
- Édes jó
leányom, mond Bebek magával küzdve, győztél! Boszum lángja szünt;
büntetni
fogok, de halál nélkül, szép s jó szivedre esküszöm. Most légy nyugodt
szivem
gyermeke.
- Tudtam én
azt apám, hogy szived nemes és könyörülő, mond elfojtott zokogással
Zsófia.
Vedd gyermeki szivem háláját jóságodért!
A büszke
várúr arczáról eltűnt a vérösztön, csaknem boldogságot kifejező
arczczal
szoritotta kedvencz gyermekét szivéhez.
Délután
elbucsuzva családjától, kétszáz lovas élén Rákóczyval kirobogott a
várból.
|