XXXIII.
A várur korán
felkelt, az az tulajdonképen nem is aludt. A szép augusztusi nap alig
tünt fel
a láthatáron, már a várudvaron járkált, parancsait adva ki a mai
teendőkre
nézve.
Saffarics
Péter a várnagy, Erős, kit két hóig kellett nélkülözni utazása miatt,
és
Weselényi Farkas valának környezetében. Bokri István egy kissé
hazaszaladt
nejéhez, ki két nappal ezelőtt ajándékozta meg ujra férjét egy
egészséges
ficsemetével.
A két előbb
emlitettnek kiadva rendeleteit, elbocsátotta azokat, Weselényi Farkast
visszatartotta.
- Hát az én
teendőm mi leend mára, kedves bátyám? kérdezé Weselényi.
- Mulasd
magad édes öcsém, ez lesz a teendőd, tegnap is sajnáltam, hogy
folytonos
elfoglaltatásod miatt részt sem vehettél a mulatságban, most miután
Erős itt
van s Bokri is itt lesz, nincs szükség, hogy magad fáraszd a
felügyelettel.
- Én dolgaim
mellett is vettem időt magamnak, hogy be-benézzek a mulatókra, s
mondhatom oly
jól mulattam magamat, mintha folytonosan köztök lettem volna. Én a
mulatság
mellett ma is végezhetem felügyelő hivatalomat.
- Ebbe nem
egyezem bele szép öcsém, mond a várur mosolyogva, jól tudom, hogy
nagyot
könynyitenél rajtam, ha ma is folytatnád rendezői tisztedet; de
mindamellett a
mai nap kizárólag a mulatságnak legyen szentelve, ezt igy akarom. A
szép
hölgyekkel meggyülne a bajom, s különösen leányaimmal, ha őket a vidék
legjobb
tánczosától megfosztanám.
Weselényi
szólni akart, de Bebek félbe szakitotta, „igy akarom és ezzel vége,
most
Kálmánnal kell egy pár szót váltanom, a mint látom amott jön sugárzó
arczczal.”
- Hogy van
laktársad Ferencz? az este nem láttam, azt hallom beteg? kérdezé Bebek
a
közeledő szép ifjut.
- Beteg volt
nagyságos ur, s a mint tegnap délután haza jött, tüstént lefeküdt, mond
Kálmán,
de már most egészen jobban van, s künt járkál valahol.
- Hogy
mulattál az este? kérdezé Bebek a legnagyobb rokonszenv kifejezésével
arczán.
Tánczoltál-e sokat? Én annyira el voltam foglalva kedves erdélyi
vendégeimmel,
hogy a tánczterembe csak egy-két pillantásra tekinthettem be.
- Nagyon jól
mulattam, tánczoltam is sokat, felelé Kálmán elpirulva. Anna kisasszony
volt
szives egy palotástánczra felszólitani, s azután többször tánczoltam
vele, még
a szép menyasszony is szerencséltetett egy tánczczal; szóval én oly jól
mulattam, mintha a menyországban lettem volna.
A tündöklő
szépségü ifju arcza ragyogott a boldogságtól.
- Ösmersz-e
már sokat a vendégek közül? kérdezé Bebek. - Török Jánost láttad-e, a
hires
Török Bálint szinte szép hirü fiát?
- Zsuzsanna
kisasszony többeket szives volt megnevezni. Török Jánosra nem
emlékezem. Nem az
a sötét képü ur az, kivel az este oly hosszan beszélgetett nagyságod?
mintha
ezen nevet hallottam volna valakitől emlitetni.
- Hogy
tetszik neked arcza? nem láttál rajta valami ösmerős vonást? kérdezé
Bebek
fürkésző tekintettel függve az ifju arczán.
- Én nem
láttam azon urat soha az életben, rajta én semmi ösmerős vonást nem
fedeztem
fel, különben nem is köté le arcza figyelmemet, csak annyiban vettem
észre,
hogy nagyságoddal oly hosszasan beszélgetett. Sötét arcza arra mutat,
hogy nem
sok öröme van az életben, valami nagy csapásnak kellett érni, különben
elég oka
lenne gyászolni dicső apja szerencsétlenségét, kinek oly tragikus vége
lett, ha
más csapás nem érte volna is. Most jut eszembe, hogy ezen Töröl János
azon
vitéz, kiről gyermekkoromban Tinoditól olvastam, mit nagyságodnak is
emlitettem
élettörténetem elbeszélésekor.
- Ez azon
vitéz, én nem ok nélkül hoztam fel ezt a tárgyat, majd később
emlékeztetlek rá.
Ha Ferenczczel találkozol, küld hozzám.
Kálmán nehány
lépésnyire, szembe találta magát a két szép Bebek hölgygyel, Zsófiával
és
Annával.
- Épen téged
kereslek Kálmán, mond Zsófia a piruló ifju üdvözletét viszonozva. Azt
szeretném
tudni, hogy gondoskodott-e már ma valaki az én beteg komámasszonyomról?
- Nem
felejtkeztem meg róla kisasszony, nekem ez, mint komának kedves
kötelességem.
Tüstént rendeletet adok a reggeli elszállitása végett s magam is
elnézek hozzá
még délelőtt egy pár perczre.
- Ha elmégy,
itt szedtem össze egy kevés czukros nyalánkságot keresztfiam részére,
ezt jobb
lesz, ha magad adod át s megmondod szóval is, hogy a mulatság közben
sem
felejtkeztünk el róla és sajnáljuk, hogy részt nem vehet benne. Itt van
küldeményem ezen papirba takarva.
Jókora
csomagot nyujtott át az ifju komának.
- Ezer
örömmel teljesitem; tudom, hogy nagyságod izenete és küldeménye
kibékiti
sorsával; tegnapelőtt, midőn nála voltam, nagyon békételen volt, hogy
meg van
fosztva a menyegzőben való részvételtől.
- Én is
raktam össze agy kis czukrosságot Borcsának és fiának; mond Anna az
ifjunak egy
katulyát nyujtva által. S mondja meg Borcsának, hogy nagyon szeretném,
ha engem
választana kis fia kereszt anyjának, már Zsófiának és Zsuzsannának van
egy-egy
kereszt fiuk.
- Átadom a
kisasszony izenetét. Tudom megörül Bokriné ez izenetnek. De tudom, hogy
az lesz
első kérdése, hogy kit választ kegyed kereszt apának?
- A kit ő
maga akar, mondja meg neki ezen izenetem, de mért ne lehetne, - tette
hozzá
lángba borult arczczal - keresztapja az, ki már a kettőnek is az volt,
mondja
meg neki egyenesen, hogy én is téged, vagy akarom mondani kegyedet
akarom
kereszt-komának.
Zsófia látva
a két gyermek zavarát, másra vitte a beszédet, s kevés idő mulva
elváltak
Kálmántól.
A sátor
bejáratánál Weselényivel találkoztak.
- Várjon csak
Farkas, egy szóm van hozzá. Tegnap egészen elvonta magát a mulatságtól,
ez
sokaknak roszul esett, ma folytonosan részt kell venni a mulatságban.
- Ugy hiszem,
hogy kevesen vették észre távollétemet, - mond Weselényi mosolyogva. -
Mindemellett
a kegyed akarata előttem törvény, már erre Bebek ur is felszólitott az
előbb.
- Igy jól
van, - mond Zsófia. - Hogy volt megelégedve az esteli mulatsággal, mert
azt
észrevettem, hogy nehányszor megjelent a tánczteremben?!
- A közöröm
és megelégedés rám is viszszahatott, kivált midőn oly szokatlanul
derültnek
láttam kegyed arczát. Ez elég volt, hogy engem is boldoggá tegyen.
- Hát
észrevette kegyed, hogy jól éreztem magam ? - mond Zsófia sugárzó
arczczal -
Eltalálta, én boldog voltam, mintha szárnyaim lettek volna, oly
könnyünek
éreztem magamat. Eltalálja Weselényi, miért volt ez? miért éreztem
magamat oly
boldognak?
- Mert
másokat is elégedetteknek s boldognak látott kegyed, - mond Weselényi.
- Azt
hiszem, ez hatott vissza kedélyére jóltevőleg.
- Ugy van, de
megvallom, én tegnap délután csak egyet láttám, apámat; - mond Zsófia
megindult
hangon. - Látta-e kegyed, mily istenien szép volt, s a boldogságtól
mint
ragyogott arcza? Az ő boldogsága s öröme sugárzott vissza az én
arczomon,
szerettem volna a menydörgés hangján felkiáltani: Nézzétek azon
hasonlithatatlan szép férfiu, azon szentelt vitéz, ki előtt gazdag és
szegény
hódolva hajlik meg, azon isteni férfi az én apám.
- Valóban
engem is meglepett tegnap Bebek ur arcza, ki három év óta majd
mindennap látom;
a boldogság majdnem tiz évvel megifjitotta s ragyogó szépségét még
jobban
feltüntette. Különben is Szádvár uráról rég tudva van, hogy a két
magyar
hazában, sem deli termetre, sem arczszépségre nincs párja.
A két szép
Bebek hölgy tündéri szép arcza ragyogott a boldogságtól; örömkönyek
ültek
szemeikben.
- Hát az
igéző szépségü Patóczy Zsófiának volt-e párja a sok szép nő között? Az
erdélyieket hallottam susogni, hogy ugy néz ki, mintha két nagyobb
leányának
szépségben és ifjuságban testvére volna; hallottam, midőn a násznagy
Báthory
István mondta a nagyságos asszonynak, hogy akkor sem volt szebb, midőn
ezelőtt
18 évvel Izabella udvarában látta utólszor, mint távozó menyasszonyt.
- Ez volt a
közvélemény, jegyezte meg Weselényi.
- Anyám most
is szebb, mint mi ketten, - mond Zsófia. - Ezt mi rég megjegyeztük
testvéremmel.
- Engedjen
meg kegyed, ebben nem adhatok igazat. Egy tőn nyiló három szép
rózsáról, hogy
lehessen azt meghatározni, hogy melyik szebb a másiknál?! Csak annyit
lehet mondani,
hogy mindhárom utólérhetetlen szép, melynek nincs párja a virágok közt.
- Most ujra
bókot mondott Weselényi, pedig ezt megtiltottam, lássa Annát kihagyta a
virágok
közül, midőn csak háromról beszélt.
- Én nem
szóltam s rózsabimbóról, nem szóltam a két rózsabimbóról; Anna
kisasszony tudja
azt, hogy én mi véleménynyel vagyok felőle. Jó, hogy Kálmán itt nem
volt, mert
ezen udvariatlanságomért még kihivott volna.
- Elég volt
ebből, - mond Zsófia, - még hiúvá teszi kis hugomat, kit én magam is
eléggé
elkényeztetek. A viszontlátásig, még reggelizésig át kell öltöznünk.
Isten
önnel, a viszontlátásig.
Weselényi
álmodozó hangulattal lépett a sátorba. „Egy minden tekintetben
tökéletes hölgy,
susogta, kár, hogy a sors a szivet megtagadta tőle. Ez hideg mint
márvány. De
nem panaszlok, én igy is boldog vagyok, ha láthatom s közelében
lehetek, -
barátságával megajándékozva; már az maga boldoggá tesz, hogy ő engem
becsül, ha
nem szerethet is. Ebben bele kell nyugodnom.”
A sátor,
elfelejtettem fennebb megemliteni, két részre volt osztva, egy óriási
ebédlő-teremre s egy márványtáblákkal kirakott tánczteremre, a két
sátor
belseje s külseje megfelelt a várur mesés gazdagságának.
A sátor
elején egy óriási darú, a Bebek-család czimere ragyogott öntött
ezüstből; az
ezüst tányérokon és ezüst serlegeken is ott fénylett a büszke családi
czimer.
Midőn
Weselényi belépett, már a vendégek gyülekezni kezdtek. Egy-két szóval
elmondom
a vendégek neveit röviden, mellőzve a részletezést, mert ha le akarnám
irni a
szép vendégkoszorut, a daliás férfiakat és a tündér szép hölgyeket,
könyveket
kellene teleirnom, mert itt fél Magyarország és Erdély
főarisztokratiája,
szine-java s a középnemesség a közelebbi megyékből roppant számmal volt
képviselve. Nagy része még ma érkezett meg.
Bebek maga ösmertette
meg Weselényivel és Kálmánnal a vendégeket.
Itt lehetett
látni Erdélyből Báthory István a násznagyot, kiről meg kell jegyeznünk,
hogy
inkább rut volt mint szép, de eszes szürke szemei érdekessé tették,
ezen
különben nem szép arczu hirneves férfiut. Az erdélyiek közül meg kell
emlitenünk a Kendieket, Keményeket, Bethleneket, és Taroczkayt, kik
Bebeknek
mind régi ösmerősei valának. A mint fennebb emlitettem, Bebek György,
Imre
bátyja házánál GyulaFejérváron végezte nevelését. Atyjának Ferencznek s
ipjának
Patóczi Ferencznek Erdélybe is voltak szép jószágai, ugy hogy ő némileg
erdélyinek tarthatta magát.
Magyarországról
jelen voltak Magócsy Gáspár, Bebek régi bajtársa és barátja. Kerecsenyi
László
gyulai parancsnok, kinek neje a vőlegény nagynénje, a szép Báthory
Ilona volt.
Ezeken kivül Pethő szerencsi-bajtársa, több Homonnai, két Tárczay
testvér,
Balassák, Báthoriak az ecsedi magyarországi ágból. Itt volt a hires
vitéz is,
Báthory Bonaventura, az öreg Telekessy sem maradt el, a szikszói hős; -
a két Perényi:
Ferencz és Mihály, az első a várur sógora volt; Tornallyai kettő,
Sárközt
Mihály Hajnácskő birtokosa, Turzó Ferencz és Forgács Simon stb.
Mindnyáját a
vendégeknek bajos volna elsorolni, s többek neve elsorolásával Bebek is
adós
maradt.
Midőn elvégezte
a várur az ösmertetést, Török János lépett be a sátorba, s egyenesen
Bebekhez
ment. A két fiatat ember visszavonult a sátor belsejébe.
- Szép ifju
legény volt az ki veled beszélt, ritkán láttam oly beszélő szép arczot,
- mond
Török János, - kinek hijják? nem jut eszembe, hogy tegnap láttam volna.
- Melyiket
érted a kettő közül? - kérdezi a várur sajátságos arczczal.
- A
fiatalabbat, azt a szőkébbiket, mondom alig láttam ily megnyerő arczot.
- Gyámfiam,
Kálmán a neve. Árva fiu, három éve találkoztam vele sajátságos
körülmények
közt. Rövid időn meglátogatlak, akkor majd közlöm veled élettörténetét.
- Igen
szivesen veszem, ha meglátogatsz, de megvallom, nagyon kevéssé érdekel
egy
idegen ifju sorsa, ki családi gyászommal annyira el vagyok foglalva. De
itt nincs
helye a panasznak. Most veszem észre, hogy menyegzőben vagyok, melybe a
főszereplők oly szép jövőt festenek magoknak, s hányszor mily keserüen
csalatkoznak! - Keserüen nevetett fel. - Ugy látom, nőd integet,
beszélni akar
veled.
Bebek most
vette észre, hogy a hölgyek a sátor egy másik ajtaján a reggelizéshez
megjelentek. Gyorsan közeledett nejéhez s azt környező női
vendégeikhez.
Mindenki helyt foglalt az asztalnál, kinek hol tetszett, a fiatalabb
vendégek a
kisasszonyokkal félig ülve, félig állva a sátor egy szegletében
foglaltak
helyet.
Két czigány
zenebanda ezalatt felváltva gyönyörködtette a vendégeket azokkal a
szebbnél-szebb magyar nótákkal, melyeknek dallamosságra nincs párja, s
melyek
többnyire oly szomoruk, mint a magyar nemzet sorsa negyedfél század
óta. Már az
akkori őseink félszázadi kormányzat alatt is fájdalmasan tapasztalták,
mi az a
német uralom? s a német név majd oly gyülölt lett, mint a mi időnkben.
A reggeli
után az itjak tánczra kerekedtek az idősebbek pedig beszélgettek
egymással a régi
jó időkről, Magyarország dicső korszakáról, midőn a magyar még nem
húzta a
török s ennél is gyülöltebb német igát.
A fényes ebét
majd estig tartott, s ujra kezdődött a táncz, s tartott éjfélig. Nem is
gyanitották, hogy vulkánon tánczolnak.
|