Szurmay Ernő
Emlékjelek
Szolnok az irodalomban –
szolnoki irodalom

A borítóterv Tóth Lajos munkája
Kiadja:
Szolnok Megyei Jogú Város Önkormányzata
Felelős kiadó: Szalay Ferenc
Koordinátor: Szügyi Csongor
A kiadvány megjelenését támogatja a Nemzeti Kulturális Örökség Minisztériuma
Megjelenik 600 példányban
a Szolnok Városi Művelődési és Zenei Központ Millenniumi Iroda gondozásában
Témafelelős: Farkasházi István
Készült a Karcagi Nyomda Kft. műhelyében
2000 novemberében
Felelős vezető: Tankó Csaba
ISBN 963 00 48 03 5 ISSN 1586 – 4510

Bevezető
Szolnok város oklevéllel is hitelesített 925 éves történelme folyamán számtalanszor vált háborús pusztítások, természeti csapások áldozatává. Ezekkel együtt lakossága, annak összetétele is mindannyiszor változott, de egy-két évtizednél hosszabb ideig nem maradt lakatlanul. Magyarázza ezt földrajzi helyzete, hídváros jellege, s nem utolsó sorban az a tény, hogy a középkortól kezdve a máramarosi sószállítmányok átrakó központja volt és maradt a vasúti közlekedés kiépüléséig, a tutajozás megindulásától pedig szinte a legújabb időkig a fafeldolgozás és továbbítás fontos állomásává vált. Mindez munkát – s bármilyen szűkösen is – kenyeret jelentett az itt lakóknak. A város szűkös határa, a kincstárhoz tartozás kötelme nem tette alkalmassá nagybirtokok kialakulására. Mezőgazdasági termelése – az is inkább csak a XVIII-XIX. század fordulójától – a kis- és középparaszti gazdálkodásra korlátozódott. A XIX. század második felében megszilárdult, jobbára tanyai állattartó gazdálkodásra épülő parasztgazdaságok tulajdonosai a város társadalmának viszonylag népes, meglehetősen zárt, befelé forduló rétegét képezték. Annál nyitottabb volt a „polgár” kategóriájába sorolható földnélküli iparosság, hiszen a Kamara a XVIII. század második felétől német, morva, cseh iparosok idetelepítésével a többi hasonló nagyságú mezővároshoz képest iparos központtá fejlesztette a várost, amely azután magyar kisiparosok közül is sokat vonzott ide. Ez a sokajkú, házasságok révén keveredő kézműiparos réteg azután az utódok révén bázisát képezték a vasút megépülése után megtelepülő gyáriparnak is éppúgy, mint a nagyszámú, de a folyami sószállítás, átrakodás megszűntével kenyér nélkül maradt zsellér munkásságnak is.
A városiasodás kezdeti szakaszától, tehát a XVIII. század második felétől kezdve kialakult Szolnokon egy saját, nem nagy létszámú, feudális alapú, a helyi kincstári, pénzügyi, gazdasági, igazgatási feladatokat ellátó – jobbára betelepült – hivatalnok réteg. Ez a betelepülési folyamat a megyeszékhellyé válással még inkább fokozódott, majd az első világháborút követően az Erdélyből, a Felvidékről menekültekkel még nagyobb lendületet vett.
A valóban helyi kötődésű tisztviselői-értelmiségi réteg kialakulását segítette a gimnázium kisgimnáziumból főgimnáziummá fejlődése, a város lendületes iparosodása, a vasúti közlekedés csomópontjává, megyei közigazgatási, pénzügyi adminisztráció központjává válása révén megnyíló munkahelyek jelentős száma. A humán műveltségű értelmiség helyben maradását vagy legalább helyhez kötődését csak az elemi- és középiskolák számának emelkedése, az írott sajtó és a jogi pálya adta meglehetősen korlátozott lehetőségei segítették. Ezeknél azonban sokkal erősebbnek bizonyult (s bizonyul ma is) a könnyen megközelíthető főváros, majd – egyetemei, főiskolái révén – Szeged és Debrecen vonzása.
Mindezek ismeretében nem szorul bővebb magyarázatra, miért maradt Szolnok a magyar irodalom perifériáján, miért törött meg több olyan jobb sorsra érdemes kezdeményezés, amely valamiféle irodalmi élet kibontakoztatására irányult, miért nem büszkélkedhet ez a város olyan irodalmi nagyságokkal mint szerencsésebb sorsú társai közül olyan sokan.
Ezzel a magunk mentségén kívül talán az az eljárás is elfogadhatóvá válik, amelyet a „szolnoki irodalomról” szólva követni szándékozunk. Felfogásunk szerint helyet kapnak a kötet első részében (Szolnok az irodalomban) mindazok, akik legalább egy-egy írásukkal tanújelét adták Szolnok iránti érdeklődésüknek.
Említésre kerülnek irodalmi életünknek azok az alkotói, akik életük rövidebb-hosszabb szakaszát ebben a városban töltötték, és erről írásban is tanúságot tettek, sőt kivételesen még abban az esetben is, ha ott tartózkodásukat csak életrajzi adatok igazolják. A kötet második részében (Szolnoki irodalom) természetesen nagyobb súllyal szerepelnek a szolnoki születésű ill. életpályájuk jelentősebb részét itt töltött alkotók még akkor is, ha nem szerepelnek sem a Magyar Irodalmi Lexikon sem az Új Magyar Irodalmi Lexikon szócikkeiben.
A fentiek figyelembe vételével a kötet mindkét részében a természetes időrendet követjük.
A „Szolnok az irodalomban” c. részben úgy járunk el, hogy a szerzők rövid – elsősorban a városban való tartózkodást érintő – életrajzi adatának rögzítése után azokat a műveket taglaljuk, amelyek Szolnokon születtek, illetve Szolnokról szólnak. Irodalmunk nagyjai, általánosan ismert személyiségei esetében életrajz helyett utalunk a Magyar Irodalmi Lexikon és/vagy az Új Magyar Irodalmi Lexikon megfelelő szócikkére. (Röv.: MIL, ill. UMIL). Az életrajzok egyes esetekben előforduló szűkösségét a rendelkezésre álló adatok hiánya indokolja. Ez a magyarázata az így jelentkező aránytalanságoknak is.
A szerzők szolnoki kötődését ill. művük vagy műveik helyi vonatkozásait tárgyaló sorok után egészében vagy a Szolnokot érintő részlet kiemelésével közöljük az alkotást.

Szolnok az irodalomban

Tinódi Sebestyén
1505 és 1510 között – 1556.
MIL: 358-360 p.
UMIL: 2094
Tinódi Sebestyén, aki az énekes elbeszélő költészet minden műfajában: mind a regényesben, mind az újságolóban, mind a történetnépszerűsítőben – másképpen históriás énekben – a maga korában maradandót alkotott, az 1554 évben Kolozsvárott, a Heltai nyomdában nyomatta ki Cronicáját. Az ebben megjelent és a török elleni harcokkal foglalkozó históriás énekeinek utolsó darabja a „Budai Ali basa históriája”. Szeged, Lippa, Temesvár, Drégely, Fülek, Veszprém, Szolnok s Eger vára védőinek hősi harcát oknyomozó pontossággal megörökítő históriás énekében található a rendkívüli módon megerősített, a Tisza, a Zagyva és annak ásott medre révén nehezen megközelíthető, de a benne szolgáló zsoldosok gyávasága miatt jóformán harc nélkül a török kezébe kerülő Szolnok vára elestének története is.
A Szolnok török kézre kerülésének történetét elbeszélő részlet érdekessége, hogy a történések egymásutánját krónikás hitelességgel felsoroló, a vár felszereltségét adatszerűen rögzítő „ének”-ben szinte lírai felhangot kap a vár „porkoláb”-jának a katonáitól magára hagyott Nyári Lőrincnek lelki tusakodása a rettegve menekülés és a helytállás dilemmája között.
Tinódi forrásértékű énekei mintát jelentettek követői számára, példát és okulást a végvárak vitézi népének és vezetőiknek, egyben teljesítették hivatásukat a kor legfőbb követelményének, a török elleni nemzeti összefogásnak a szolgálatában.
A történeti hűséget mindennél fontosabbnak tartó Tinódi fáradságot nem kímélve járta be a bejárható helyszíneket és a fellelhető lajstromokba is betekintve rendszerint az eseményekben személyesen részvevőktől tájékozódott a történtekről. Így történhetett Szolnok esetében is. Valószínűsíthető, hogy Szolnok várába már be nem juthatván Egerben keresett adatokat, ahol 1552 októbere és az év vége között járt.
A históriás énekből idézett két részletből az első Szolnok várának Tinódira jellemző pontossággal való leírása. A második pedig Nyári Lőrinc lelki vívódásáról ad tőle szokatlan lírai képet.
Irodalmunk számos alkotója merített a Tinódi által fakasztott forrásból Balassitól Vörösmartyn át Gárdonyi Gézáig.
Budai Ali basa históriája
(Részletek)
„Oly igen szép erős Szolnok vára vala
Egyfelől az Tisza alatta foly vala,
Másfelől az Zagyva alatta foly vala,
Vár alatt az két víz öszveszakadva vala
Sőt a felszél felől nagy árokja vala,
Három szegén három erős bástya vala,
Csak nagy magas töltés neki fala vala,
Házak az töltésből ki nem látszanak vala.
...
Ott eszébe vevé Nyári Lőrinc magát,
Hogy mind pusztán hagyták jó Szolnoknak várát.
Azon megijede, ő sem bízá magát,
Ő es pusztán hagyá a Szolnoknak kapuját.
Keserög magában, megálla útjában,
Gondolkodni kezde az ő nagy búvában
Jobb néki meghalni Szolnoknak várában,
Hogy nem szégyönére élni itt ez világban.”
Szegedi Kis István
1545 – 1572
MIL: 171-172 p.
UMIL: 1926
Az európai műveltségű tudós, kálvinista prédikátor szenvedésekben, testi-lelki megpróbáltatásokban gazdag életútjának egyik keserves állomása volt a török által megszállt Szolnok vára. Miután Csanádról Fráter György elűzte az akkor már a toronyi zsinat által püspöki rangra emelt prédikátort, addig összegyűjtött könyveitől megfosztva Temesvárott keresett menedéket. Innen meg Losonczy István távolította el, nem hagyva neki békét még Túron és Békésen sem. Így aztán dunántúli híveinél talált otthonra, s hamarosan egész Baranya szuper-intendense lett. Az ostoba emberi rosszindulat hamis váddal a pécsi bég fogságába juttatta 1561-ben.
A Szolnokra helyezett bég magával hozta ide is. Börtönében meglátogathatták a szolnokiak, sőt – bár bilincses lábbal – kijárhatott prédikálni a városba. János Zsigmond utasítására Németh Ferenc, Méliusz Juhász Péter és Ceglédi György váradi pap próbálta fogságából kiváltani, de sikertelenül. Skaricza Máté, Szegedi Kis István egykori tanítványa, műveinek gondozója – maga is hírneves prédikátor – jegyezte fel, hogy a ceglédi Bakonyi Albert kérésére végül Mahmud bég hozzájárult, hogy a piszkos és nyomorúságos börtönből egy olyan nagyobb cellába kerülhetett, ahol fogoly magyar katonákat tartottak fogva. Szegedi nekik is tartott szentírásmagyarázatot megosztva velük a maga élelmét is. Végül Mező Ferenc ráckevei átutazó kereskedő váltotta ki ottani születésű felesége végakarata szerint, megtoldva a hívek adományait mintegy 30 jobbágytelek árával azzal a feltétellel, hogy elfogadja a ráckevei lelkészséget. 1563-tól, szabadulásától 1572-ben bekövetkezett haláláig valóban Ráckevén lelkészkedett.
Öt magyar ének közül egyet, a Szentlélek Isten kezdetűt pünkösdi énekként ma is énekelik a reformátusok.
Szegedi Kis István nevét tájegységünkön a közel félévezredes múltra visszatekintő mezőtúri református „oskola” őrzi.
Hálaadó verse szabadulásáért nekünk, szolnokiaknak különösen becses éppen a helyhez kötődő személyes hangvétele miatt, amelyhez hasonlót csak Balassi vallásos verseiben találunk.
Szegedi Istvánnak a török rabságából kiszabadulásáért való hálaadása
Hálát adok néked úristen,
Mert vagyok én nagy örömben,
Jelen levél énnekem keserűségemben,
Vígasztalál engem az tömlöczben,
Bátorítád én szívemet az te szent igédben.
Megmentél engemet bánatból,
Megszabadítál tömlöczből
Kivőd lábaimat vas nehézségéből,
Kihozál engemet ellenség kezéből,
Az kegyetlen népnek nagy hatalmasságából.
Meghallgatád imádságaimat,
Meglátád fohászkodásomat,
Eltörléd szememről könyhullatásimat,
Fordítád örömre siralmomat.
Változtatád minden jóra az én dolgaimat.
Megverél engemet úr Isten,
Mert én ellened vetkeztem,
Azért bűneimnek terhét elviselem,
Nagy hálaadásokkal te néked engedtem,
Könyörgöttem én teneked Krisztusnak nevében.
Te reád vettem szemeimet,
Gondoltam igéretedet,
Hogy imádságomban meghallgatsz engemet,
És noha bűnöm vádoltak engemet,
De Krisztusnak igazsága vígasztalt engemet.
...
Így szokott Isten cselekedni
A kiket szeret megveri,
Hogy senki magában ne merészljen bízni,
Akár mindenkitől hívattatni
Mert ő szokta a híveket megszabadítani.
Példát vehet minden én rólam,
Ki valék nyomorúságban,
Istenhez kiálték az én nyavalyámban,
Meghallgata engem imádságomban,
Mert jelen lőn Isten az én fogságomban.
Segítsd híveidet minden szükségekben
Hogy dicsérhessünk tégedet jó szűben, lélekben
Hogy teneked új éneket mondjunk szép versekben.
Verseghy Ferenc
1757-1822
MIL: 517-520. p.
UMIL2245.
Az egykori szolnoki ferences rendház anyakönyve 1757. április harmadiki bejegyzése megőrizte számunkra Verseghy Ferenc szüleinek és keresztszüleinek nevét. Eszerint édesapja a bejegyzés helyesírásával Joannes Versegi, azaz Versegi János, édesanyja Elisabeth Sajbli, azaz Sajbli Erzsébet. Az apára vonatkozó alábbi adatot Kaposvári Gyula az 1777. évi Canonica Visitatioban találta. Az egyházlátogatási jegyzőkönyv felsorolja a városban található kápolnákat is. A latin szöveg magyar fordítása a következő: „A kápolnák közül a második a városban a városháza közelében van, olyan kicsiny, hogy alig tudja befogadni a papot és a ministránsokat. 1749 körül Versegi János – egykori varsányi tiszttartó, azután szolnoki lakos emeltette Szt. Rókus tiszteletére... az előző évben (azaz 1776-ban) renováltatta Tresser Lipót, a Fehérló vendéglő bérlője”. (A Fehérló vendéglő helyén a Kossuth tér és a Tisza A. u. sarkán ma a Verseghy Ferenc Megyei Könyvtár épülete található).
A kápolna építése után 8 évvel született Verseghy Ferenc már a róla elnevezett gimnázium helyén épült sótiszti lakásban látta meg a napvilágot. Az egykori sótiszti lakások helye egyébként telekkönyvi bejegyzésekkel igazolható. Ezeket az ingatlanokat a mai gimnázium építésekor 1887-ben vette meg a város a kincstártól.
A gyermek Verseghy első iskolai éveit a közeli iskolában végezte, amint erről Analyticae Institutionum Linguae Hungaricae” c. hatalmas, latin nyelven írt nyelvészeti, nyelvfilozófiai és nyelvesztétikai művében megemlékezik.
A vonatkozó rész magyar fordítása az alábbi: „Emlékszem, hogy Szolnokon, Tisza menti szülőhelyemen gyermekkoromban a magyar iskolamester Szt. György (helyesen Szt. Gergely) ünnepén, március 12-én évente ünnepélyes nyilvános játékokat rendezett, amikor a fiúk részint futásban vagy birkózásban versenyeztek, mások futás közben nyilakkal póznára függesztett koszorún lőttek át, s ezeknek a versenyeknek szinte az egész város nézőközönsége volt. A tűz ünnepét, amikor Keresztelő Szent János születésének éjjelén mindkét nembeli ifjúság – váltakozva átugrálja a tüzet, Szolnokon is, Tirolban is egyaránt láttam virágozni. (A magyar nyelv szabályainak elemzése III. R. XXI. fej. 906 p.)
A megözvegyült édesanya másodszor is férjhez ment, és gyermekével együtt új férje városába, Egerbe költözött. Nem tudhatjuk, hogy a város és környékének képe gyermekségének szülővárosában töltött kilenc éve alatt rögzült-e olyan élességgel, mint amilyennek Külső Szolnok c. versében láttatja velünk, vagy később megfordult-e újra e tájon, s a meglett ember minden részletet megfigyelő tekintetének köszönhető ez a remek tájleíró költemény.
Az is feltételezhető, hogy a halál árnyékétól éppen csak szabadulva, a várfogság nehéz évei alatt merült fel benne a viszonylagos jólétben eltöltött kisgyermekkor, játékainak, kisiskolás éveinek színhelye, Szolnok. Akár így, akár úgy történt, verse a felvilágosodáskori magyar tájleíró költészet egyik remeke, sőt bizonyos vonatkozásában túl is mutat azon.
Kufstein, Grác, Brünn várbörtöneiben letöltött majd kilenc évi rabság testi-lelki tortúrája után a gondviselés akaratában megnyugodva 1803-ban, szabadulása után vetette papírra ezt a verset.
A mindig békére vágyó Verseghy már a költemény bevezető soraiban tudatosan hátat fordít mind a múlt dicsőségén borongó nemesi patriotizmusnak, mind a barokkos, a természetet mitologikus lényekkel benépesítő szemléletnek.
Talán merésznek tűnik a megállapítás, de Verseghy a táj ábrázolásában már azon az úton jár, amely négy évtized múltán Petőfi Sándor tájleíró verseihez vezet el. Szolnoki születésére utaló, szubjektív voltában is kifejező, határozott megállapítás (Gondoljunk csak az „Itt születtem én ezen a tájon...” féle sorokra!), miként a vers szerkezetét megszabó látvány rendje a szemlélő tekintete előtt a közelitől a távoli felé sorjázó tárgyi valóság a petőfis versszerkesztés elődjének mutatja.
A két folyó, a Tisza és a Zagyva találkozásánál délre tekintve tűnik szemébe a szép híd, a szandai dombig húzódó fűzfák övezte töltés, majd a varsányi határig nyúló szőlők. Nyugat felé a ferencesek temploma s a költőnk által jól ismert tiszaparti sótár. Északra, s keletre, vagy ahogyan ő meghatározza: „Mindën ëgyéb tájánn” zöldellő rétek, legelők s dús termést ígérő szántók vonják magukra a szemlélő figyelmét.
A záróképben ismét a két egybefolyó vízhez tér vissza, ahol Árpád-kori őseink az első földvárat emelték az ellenséges nyilak ellen.
Ez a keresetlenül emberi, mondhatni népi látásmód is tükrözi Verseghy szándékát, az ezidőtájt nálunk is eluralkodó, merev klasszicizmus megtagadását.
Külső Szolnok
Hirdessék ëgyëbek más várasit ősi Hazánknak,
hol dühődő ostromlatok által
vérpatakok folytak, vagy lágy pompának eredvén
dúzs Nëmësink, palotákat emeltek!
Én kül Szolnoknak sükeres térségeit áldom,
hol remegő ſzemeimben az első
napragyogás ötlött. Itt hempëlyëg enyves iſzapjánn
a Tiſzavíz; itt omlik ölébe
Zagyvánk. Ëgybevëgyültt vizeinn a ſöke folyónak
a ſzép hid: ‘a Szandai dombig
két sor fűzfa között izmos töltésëk; utánnok
ſzöllök a’ Varsányi határig.
Legmagosabb partyánn a’ víznek látſzik az ëgyház,
a’ sótár ‘s hajdani földvár.
Mindën ëgyéb tájánn dúzs rétëk, barna barázdák,
zöld legelök elëgyitve tenyéſznek.
És hogy legböcsösebb diſét ëgyſzerre kimondgyam:
ſzinte azon partyára emeltek
a’ két ëgybefolyó víznek, hét régi vezéri
honnyokbúl kiſzakadtt Eleinknek,
tiz ſzáz évek előtt, ëggy várfokot a’ nyilak ellen,
mëllyre utóbb a’ mostani épült.
Vitkovics Mihály
1778-1829
MIL: 541 p.
UMIL: 2264
A szerb származású, de magyar lelkű költő, meseíró és irodalomszervező tiszaroffi rokonságát látogatva minden bizonnyal többször átutazott Szolnokon is. (Roffi tartózkodásának hangulatos, a természet szeretetétől áthatott verses emléke a „Székesfehérvári Horvát István barátomhoz” c. episztolája, amely 1805 kora őszén íródott. Benne a tiszai táj szépségét ihletett hangon festi és horáciuszi bölcselkedéssel dicséri a városi lármától mentes, munkával szerzett javakkal elégedett vidéki életet.)
A Bajza József által is nagyra értékelt epigrammái között olvasható a „Külső-Szolnok vára” című is.
Az ősi Árpád-kori várra épült szolnoki vár pusztuló romjai láttán, hányatott történelmünkre, a rengeteg áldozattal járó török elleni harcainkra gondolva elbúsul régi dicsőségünk emlékeit őrző, de gondoskodás hiányában romlásra ítélt erősségeink sorsán. Ha már Szolnokvárt nem mentheti meg, idézett epigrammája legalább nevét óvja, örökíti meg.
Külső-Szolnok vára
„Ott, hol hajdaniban zászlóit emelte nagy Árpád,
És magyar országlás többes erőre kapott;
Ahol az ozmánok meghízott csontjain annyi
Sok magyar áldozatúl győzve letette fejét:
Ott széthányt földet, rongyolt épűleteket látsz,
és Tisza, Zagyva között szolnoki vár fokait.
Így pusztúl sok erősséged, haza, nincs ki megójja;
E vers Szolnokvárt nem, – de megója nevét.”
Vörösmarty Mihály
1800-1855
MIL: 545-556.p.
UMIL: 2271-2273
Vörösmarty Mihály 1849 január első napjaiban a Pestről Debrecenbe menekülő kormánnyal együtt érkezett családjával Szolnokra. Mivel vonattal csak Szolnokig utazhattak, a kemény télben Debrecenig szekéren kellett folytatniok útjukat. Vörösmarty, hogy alig 8 hetes kislányát a 8 napos út viszontagságaitól megkímélje, a csöppséget öccséhez, Vörösmarty Jánoshoz vitte, aki akkor az Orczy-birtok gazdatisztje volt. A kicsit szoptatós dajkájával együtt Újszászon hagyván feleségével és két gyermekével folytatta útját Debrecenbe, ahol a Csapó utcában béreltek lakást. Petőfi is náluk talált szállásra. Pestre – ismét Szolnokon át – Buda visszafoglalása után tértek vissza. A kormányt Szegedre is követte. Itt érte a kegyetlen hír: kislánya meghalt. Fájdalmas önváddal írta feleségének, hogy már sokallták a gyermekáldást, most meg a kicsi elvesztése miatt panaszkodhatnak. Szegedről Bajza Józseffel együtt szekéren menekülve Szatmár felé indult. Mátészalkai menedékhelyéről Karácsony ünnepe táján ismét Pestre ment, hogy feladja magát a katonai hatóságnál, ahol végül is Bajzával együtt menlevelet kaptak Ez az útjuk valószínűsíthetően ismét Szolnokon vezetett keresztül.
Szolnokról egyik kisebb, hároménekes hőskölteményében, az „Eger” címűben emlékezik meg. Az 1827-ben írt eposz nem tartozik ugyan Vörösmarty e műfajhoz tartozó remekei közé, de részletszépségekben ez is bővelkedik. Különösen a szerelmi szálak szövése s a hexameterekben simán gördülő nyelvezet gazdagsága ragadja meg az olvasót. Az eposz tárgya közismert: Eger hősi védelme 1552-ben. A forrás Tinódi, az ösztönző: Zrínyi.
Az Eger ostromát megelőző szolnoki események szinte Tinódi Sebestyén szavaira emlékeztetnek ékes hexameterekben elbeszélve. Az eposz szolnoki vonatkozású soraiból két részletet emelünk ki. Már Tinódi művéről szólva idéztük Nyári Lőrinc lelki tusájának leírását. Nem érdektelen ugyanezt Vörösmarty megfogalmazásában olvasni.
Az eposzból idézett másik részlet Vörösmarty leleménye. Megszemélyesíti a medréből kilépő Tiszát, a „csikóként” nyargaló” Zagyvát. A védőitől hűtlenül elhagyott Szolnok várat megszálló törökök a két folyó torkolatvidékén vernek tábort. A Tisza – nem tudván tovább tétlenül nézni, hogyan gyalázzák meg a pogányok a hazai földet – a Zagyva segítségével együttes erővel szétzilálja a győzelemittas álmából riadó török sereget.
Az Egerben – éppúgy mint korábban a Zalán futásában – a Tisza szinte tevőleges szerepet vállal az ellenség elleni harcban, mintha azt akarná érzékeltetni a költő, hogy nagy nemzeti céljaink elérésében az egész haza: nemcsak élő népe, de élettelen természete is segíti azokat, kik érte küzdenek.
Eger
(Részletek)
...
Szolnok alatt magasan foly együtt a Zagyva Tiszával,
Dőledező véres falakat hömpölyget alá, bús
Tűköre a várnak, melyből fél tornyok, elomlott
Várkapuk és paloták néznek bele puszta tetővel.
Itt mikoron Nyárit vendég katonái magára
Hagyva kibujdostak, keseredten utánok elindúlt,
De hogy az ösvényről mégegyszer visszatekintett
S tárt kapuit, s az erős falakat szemlélte vivatlan,
Nem mehetett tova, megfordult, mert sír vala lelke
Ennyi gyalázattól. Betevé csikorogva vitorlás
Szárnyait a kapunak, s harcolva rogyott le tövénél.
...
Mert mikor a Tisza Zagyvához közelíte, s az eldőlt
Szolnokot ott látá, s alvó törökökre ragyogni
A szomorú holdat, háborgani kezde magában,
S lassú moraj hangján társához szóla imígyen:
„Hát ezek itt e gyilkos orok, s hitszegve vitézlők,
Nyugtokat itt leljék-e közel szép partokon alván?
...
Jer! ha nem ölhetjük, legalább pusztítsuk el innen,
Hogy soha partunkon békével alunni ne merjen
Eb török, és lovait vizeinkből félve itassa.”
Szóla, s legott nagy hullámok fordultak öléből,
Meghaladá partját, és a Zagyvába kicsapván
Mormola, mint ridegen bolygó bika mormol az éjben.
Zagyva is agg Mátrát szilajúl elhagyva, csikóként
Nyargala szét mezején mindkét partjának, özön lett
A lapokon, s a dombok alát mosogatta futó hab.
Jókai Mór
1825-1904
MIL: 529-540. p.
UMIL: 909-911
Az író bőséges novellatermésében kiemelt helye van – a mi szempontunkból különösen – a szolnoki szereplőjű és színterű „Két menyasszony”-nak.
A terjedelmes elbeszélés tárgya röviden a következő: Egy szolnoki özvegy két leánya közül az egyik, Rózsa a honvédsereg huszártisztjének, Gábornak menyasszonya, a másik, Anikó az osztrák vértesek századosának, Róbertnek az arája. Az 1849. március 5-i szolnoki csatában szembe kerül egymással a két fiatal, de kettejük tragikus összecsapása mindkettőjük szándéka szerint elmarad. Róbert egy másik huszár kardjától kap halálos sebet, s a győztes csata után a harcmezőt szemléző Gábor karjai között hal meg. De esztendő sem múlt még, és Rózsa is magára ölthette a gyászruhát.
Ezt a keretet töltötte meg az író derűs és zordon csataképekkel pontos leírást adva a császáriak által bevehetetlennek tűnő védművekről, amelyeket azonban Damjanich serege önfeláldozó bátorsággal rohamozott meg és foglalt el.
A novella legmozgalmasabb részlete a Pestről Szolnokon át Debrecenbe menekülő forradalmi kormány szolnoki pályaudvarra való érkezésének, majd továbbindulásának leírása. Jókai a Szolnokra érkezés időpontját – élve az alkotói szabadság lehetőségével – 1848 utolsó napjára teszi, jóllehet ez a valóságban 1849 első napjaiban történt. Néhány, a novellából kiragadott mondat is érzékelteti, milyen mély benyomást keltett a menekülésben résztvevő íróban a szolnoki állomáson szerzett élmény. Az idézet nem csupán az író csodás megfigyelő- és leíró képességéről, romantikus látásmódjáról tanúskodik, hanem arról is, milyen fontos szerepet töltött be Szolnok, a szolnoki állomás a forradalom és szabadságharc nehéz napjaiban.
Két menyasszony
(Részletek)
„Élt Szolnokon egy özvegyasszony két szép leányával; Rózsa volt az egyik, a másik Anikó.
Feketében járt az özvegyasszony, tíz év óta hordta gyászruháját; két év óta volt a két szép leány menyasszony, két év óta hordta jegygyűrűjét.
Az özvegy napról napra aggott, fogyatkozott, közeledett férje sírja felé; a két szép leány napról napra szépült és vidámult, közeledve menyegzője felé.
Katona volt mindkettő kedvese. Derék jó, hű fiak. Messze jártak sivatag földön, mégis minden hóban érkezett levelük váró mátkáikhoz, tele reményekkel, tele szerelemmel.
Most két hónap múlt el egymás után, hogy semmi tudósítás nem érkezett rólok.
Bizonyosan maguk fognak jőni, gondolák a menyasszonyok, s megnyugodtak benne.
*
Vége felé járt a zaklatott év. Csikorgó hideg volt. Esztendő utolsó napja.
Az emberek ilyenkor otthon szoktak ülni, templomba járnak, megköszönik a napok urának az elvett évet, s áldást kémek az ismét jövőre...
1848. év utolsó napja nem látta ez ihlett örömöket Szolnokon, és túl és innen rajta fél Magyarországon.
Nem a hálaadás, az ádáz rémület ünnepe volt az.
Egész nap, egész éjjel szakadatlanul hallatszik a jövő és távozó gőzmozdonyok zúgása, fütyülése. A pályaudvarban rendetlen időközökben érkező vonatok álltak meg tömve-tömve emberekkel, kik rémült kétséges arcokkal szálltak ki a vagonokból összefagyva, elkényszeredve, s nem tudva merre fordulni az ismeretlen túltömött városban.
Még hátrább nehéz málhás szekereken nagy nehézágyúkat lehete látni, otthagyva az út közepén, összevissza döntögetett ládákat, az ország pecsétjével záraikon, ruhakelméket, fegyvereket, hordókat s más egyéb, a gondviselés őrködésére bízott tárgyakat.
És újra meg újra jöttek a dübörgő, fütyülő vonatok, hozva összefagyott, összeéhezett népet...
Kardos, nehézkes emberek szálltak ki, beburkolva deresen, zúzmarásan, reszkető, fázó nők, szepegő kis fiaikat vonva kezeiknél fogva, az ottlevők az érkezőket, ezek amazokat ostromlák kérdésekkel, száz kérdésre egy válasz.
Olykor az egész vonat csak katonákat hozott, kik éh és fagy közepett vad harci dalt énekeltek a rohanó vaskocsi mennydörgése mellett...
Benn a városban azalatt házról házra jártak az úján érkezők, szállást és meleget kérve a náloknál szomorúbb gazdáktól.
Kényelmes nagyurak, kiknek egy palota alig volt elég máskor, jól érzék magukat egy-egy nádas hajlék földes szobájában.
Régi ellenségek, kik egy országban nem fértek el egymástól, most összetörődve lapultak meg egymással egy szobában, s finnyás úrhölgyek köszönettel fogadták a fekhelyet, mit idegen férfi engedett át nekik, míg magának a földön vete ágyat.
S aztán egész éjjel dörgött és fütyült a járókelő gép. Vörös tűzszemei messzire belátszottak a vak éjszakában, kéménye bömbölve okádta a szikrával elegy fekete füstöt.
Néhol az út közepén elmaradt. A forró gőz megfagyott csöveiben, a tűz kialudt a rettentő hidegtől, s az útban tüzet raktak alá, hogy ismét felolvasszák. Két-három segélymozdony alig bírta aztán az állomásra bevontatni.
Túl Szolnokon pedig a tovább menekvők szekerei futottak hosszú, szakadatlan sorban. Rossz, csikorgó járművek a göröngyös felfagyott úton, megrakva málnákkal, betakargatott nőkkel, gyermekekkel és férfiakkal, kiknek bajuszán, szakállán jégcsapokat vert a deres zúzmara...
Így volt az esztendő utolsó napján.
Az új év első napja csak folytatása e szomorú képnek. A gőzgépek újra jártak egész éjt, egész naphosszat hordva bús, elfakult képű népet, málhákat, szekereket, nagy nehézágyúkat...
Túl, a Tisza másik partján pedig szakadatlanul mentek tova a menekvők szekerei, itt-ott egy-egy gyékénnyel fedett kocsi, hol férje után futó édesanya vitte ágy közé pólált gyermekeit, a többi nagy-részint fedetlen; a szél fútt, hordta a havat a menekvők arcába. A hideg majd megvette szegényeket...
És ez így tartott az esztendő másik napján, így tartott a harmadikon, negyediken, ötödiken.
Mindig több, mindig kétségbeesőbb arcok, iszonyú hideg, iszonyú hófúvás, – gyalogló csapatok, ázva, éhezve; keblükbe dugott kézzel, s nehéz dübörgő ágyúk el-elakadva a hótól ismerhetetlen úton.
A hatodik nap megszűnt a járás-kelés! Az utolsó gőzgép is megérkezett; már azon alig jött egy-két ember, az is kedvetlen, szótalan, bánatos...
Ilyenek voltak az ezernyolcszáznegyvenkilencedik esztendő első napjai Szolnokon és túl és innen rajta fél Magyarországban.”
Bajza József
1804-1858
MIL: 77-80.
UMIL: 88-99
A szolnoki csata, a fiatal magyar honvédhadsereg dicső győzelme Bajza Józsefet is megihlette. Vörösmarty barátja és menekülő társa számára sem volt ismeretlen Szolnok. „Szolnok mellett” c. versében Damjanich Jánosnak és híres vörössipkás zászlóaljának állít emléket.
A nyolc szakaszos költemény első fele leíró-narratív jellegű. A győztes csata utáni díszszemle leírásába beleszövi az ellenség számszerű veszteségét. Bemutatja az előtte elvonulókat fedetlen fővel szemléző Damjanich alakját. Idézi meghatottan dicsérő szavait, melyeket a harmadik és kilencedik zászlóalj katonáihoz intézett. A vers a hősök vezérük iránti hűségét és a haza szabadságáért harcolók további elszántságát kifejező sorokkal zárul.
A 6 soros aab, ccb rímelésű vers költői értékétől függetlenül helyi vonatkozása miatt mégis becses számunkra, hiszen a szolnoki csata verses megörökítése Bajza József nevéhez fűződik. A város irodalmi vonatkozású érdekessége egyébként az is, hogy Bajza József leánya Beniczkyné Bajza Lenke írónő férje itt volt főispán.
Szolnok mellett
Szolnok mellett, a Tiszánál,
Damjanics dicső vezér áll,
És előtte a sereg,
Melylyel a rácz pártütőket,
A hon ellen felkelőket,
Több csatákban verte meg.
Véres harczból most j övének;
Hangja víg a hadzenének,
S győzedelmet hirdető;
Mondják: e nagy ütközettel
nyolcz ezer német veszett el,
s Szolnok tája vérmező.
Nézni szép az átmenőket
A midőn üdvözli őket
Nyájas szókkal a vezér;
Öntudatban mint lobognak
Arczaik büszkén azoknak,
kikhez szól vagy kit dicsér.
Új csapat megy most előtte,
S ím, ő csákóját levette,
S a csapat míg elhaladt,
Tisztes fője elfedetlen.
nem maradt szem könnyezetlen,
ily nagy ünnepély alatt.
„Nektek hálát hol találjak,
Legvitézebb zászlóaljak,
harmadik s kilenczedik?
Mind oroszlánok valátok,
Ellenségeink e csatátok
Emlékökbe véshetik.”
„Egyenként megérdemelné
Mindenik, tisztté emelné
Őtet hadvezér szavam;
Ámde akkor tönkre menne,
Villámától fosztva lenne,
Vészeket hordó hadam.”
Egymástól el nem szakadtok,
És, miként eddig, maradtok
Mindig győzhetetlenek;
Kiknek rettentő nevére
Megfagy az ellennek vére,
S rácz és német szív remeg. –
Így szólt a vezér. Szavára
Villog minden szem sugára,
S a hadból ily szó riad:
„Honszabadság a mi bérünk!
Vígy halálra bár, vezérünk
Nekünk szent törvény szavad!”
Bernát Gáspár
1810-1873
MIL: 143-144.
UMIL: 21
A tiszafüredi születésű bohém újságíró a múlt század negyvenes éveiben kezdett írogatni. Humoros elbeszéléseivel, groteszk ötleteivel, adomáival, amelyeket freskóképeknek nevezett el, hamarosan népszerűségre tett szert. Gazsiádáit – eredeti élceit – Petőfi is szívesen hallgatta, olvasta és Bernátot barátságába is fogadta. A pesti kocsmák – főleg az Arany Sas – vendégeként rendkívüli komolysággal előadott tréfáin széles hallgatóság derült. A külső, bohém magatartás gyöngéd, szerető belsőt takart. Gyakran meglátogatta Füreden élő édesanyját és nővéreit. Útja ilyenkor a Pest-szolnoki vasúton Szolnokig vezetett, ahol vagy a tiszai gőzhajóra szállt át, vagy kocsival folytatta útját. Utazása közben számos tréfás kalandja akadt, amelyeket aztán újságokban, zsebkönyvekben, naptárakban örökített meg. így pl. a Divatcsarnok c. időszaki lapban jelentek meg 1853-54-ben „Bernát Gáspár frescolevelei egy ó világi barátjához.” Önálló kötetei a Freskóképek II. (1851) III. (1851). Kaczagányok (1857). A Kaczagányok tartalmazzák a voltaképpeni gazsiádákat, ezeket az apró, tréfás – valóban kacagtató ötleteket.
Kiss József
1843-1921
MIL: 645-648. p.
UMIL: 1052
A kiegyezéstől az első világháború végéig ívelő gazdag költői és szerkesztői életpályának mintegy három évtizede egy mély érzelmi szál révén Szolnokhoz is kötődik.
A fiatal, költői álmait fel nem adó Kiss József vándortanítóként járta az országot. Így került Szolnokra is valamikor az 1860-as évek elején. Valószínűsíthető, hogy a városban nagy tekintélynek örvendő, jómódú birtokos polgárnak Ehrlich Mózesnek a támogatását is elnyerte. Nem véletlen, hogy első versfüzetét, az 1868-ban megjelent „Zsidó dalok”-at neki ajánlotta.
1882 elején, amikor Kiss József neve – főleg balladái révén – már országosan ismertté vált, a napi megélhetési gondoktól szabadulva feladta temesvári állását az ottani hitközségnél és Pesten kívánt letelepedni. Ekkor látogatta meg Szolnokon egykori jótevőjét a már említett Ehrlich Mózest. Szolnoki tartózkodásának hírét tőlük hallhatta meg egy Kiss József költeményeit szerető, irodalombarát fiatalasszony, Polgár Jozefa, Polgár Simonnak a Tiszavidéki Bank akkori igazgatójának a leánya.
A rövid házasság után elvált fiatalasszony személyes ismeretség nélkül levélben kereste fel a költőt, aki Nápolyból válaszolt neki 1882. március 10-én. A szerelmi vallomásnak is beillő válasz volt a nyitánya annak a húsz évig tartó meleg, emberi kapcsolatnak, amely a pesti Kiss Józsefet a szolnoki Polgár Jozefához, „Noémi”-hez fűzte. A költő a feltámadó érzést versbe is foglalta még nápolyi tartózkodása alatt. A „Tengeren” c. vers az első a Noémi-versek sorában. „Tenger, égbolt – minden ragyog: Azt hiszem – szerelmes vagyok” – írta a 39 éves, egy inkább megszánásból mintsem szerelemből 9 évvel előbb megkötött házasság meglehetősen prózai légköréből néhány hétre kiszabadult, lába alatt immár biztosabb anyagi alapot érző költő.
Polgár Jozefában a versszeretet keltette fel az érdeklődést Kiss József iránt. A költő pedig érzelemgazdag, művelt, szellemi társra talált a fiatal szépasszonyban. Így, többnyire levelekben szövődtek s erősödtek az érzelmi szálak Pest és Szolnok között. Ennek külső jeleként az 1882 telén útnak induló Szolnoki Híradó első három mutatványszáma egy-egy Kiss József verset is közölt.
A két ember kapcsolata hamarosan túlnőtt bizalmas jellegén. Polgár Jozefa gyűjtött előfizetőket Kiss József „Mese a varrógépről” c. elbeszélő költeményére, amelyet a megjelenése után a költő személyesen vitt le Szolnokra. Erről a Szolnoki Híradó tudósított, miként arról is, hogy a költő szolnoki tartózkodása alatt a „vendégszerető s kiválóan irodalompártoló Polgár-család vendége volt.”
A Jozefa-élmény ihlette Kiss Józsefet a magyar szerelmi líra egyik remekének számító „Ó mért oly későn” c. – Komlós Aladár szavaival élve – „röpke sóhajnak” megírására. Kettejük gyötrelmesen szép viszonyának lett azután a tükre a „Noémi” címmel összefogott versciklus, amelyből a fenti versen kívül a szolnoki keltezésű „Volna lelked” címűt közöljük.
A szép szolnoki polgárasszony és Kiss József barátsággá szelídülő kapcsolatának még számos szép verses emlékét őrzi a manapság méltatlanul keveset forgatott költői hagyaték.
Ó mért oly későn...
Ó mért oly későn, levelek hullása,
Daru távozása idején:
Mért nem találkoztam rózsanyíláskor,
Hajnalhasadáskor veled én?
Mért nem hallgathattuk édes-kettesbe’
A pacsirtát lesbe’ te meg én?
Mért nem találkoztunk a mámor, a vágyak,
Az ifjú álmok idején!...
Volna lelked...
Volna lelked elszakadni tőlem?
Nem lágyít meg se fohász, se köny?
Most érzem csak, hogy mi vagy te nékem,
Én bánatos, édes gyönyöröm!
Jobb napokban örömid tanúja
Bánatodhoz ne legyen jogom?
Elzüllötten, árván, járjam újra
A világot, úgy mint egykoron?
Mi a vétkem? hogy eszem feldúltad!
Mi a bűnöm? Hogy szerettelek.
Egész világ elítélhet, sújthat –
Elítélni nincs jogod neked.
Ha vétkeztem, te vagy bűnös társam!
Bűnhődnöm kell? Bűnhődjél velem!
Ó engedd, hogy arcod újra lássam,
Ó nézd el, ha újra vétkezem!
Szolnok, 1885. január 2.
Illyés Gyula
1902-1983
MIL: 492-500. p.
UMIL: 864-1866
Az alig 16 éves Illyés Gyulát származása, az elnyomottak sorsát érzékenyen átélő fiatalos lelkesedése az 1919-es Tanácsköztársaság honvédő harcaiban való részvételre ösztönözte. A katonákhoz csatlakozva Abonyba és Szolnok környékére is elkerült. Döbbent tanúja volt a román támadás visszaverésére irányuló ellentámadás sikertelenségét követő összeomlásnak. Ez a kamasz diák számára maradandó élményt jelentő katonás kaland oly annyira bevésődött a költő emlékezetébe, hogy két versében, s prózájában is visszatér e „találkozására a történelemmel.” Ő maga így vall erről az „1919. augusztus” című 1969-ben megjelent írásában. „Nem voltam katona, diák voltam... Jóval Abony előtt... szembetalálkoztunk a Tiszától hátra áradó hadsereg első hömpölyeivel. Felhőszakadás után jön így a víz, zavarosan, sárosan, tört gallyakat sodorva szerteágazón keresve minél gyorsabb utat. De voltak visszakanyarodó áramok ebben a hátrahömpölygésben is. Szerelvények azon az egyes sínen csak a Tisza felől jöttek. De a sínnel párhuzamos országúton néhány tehergépkocsi orral Szolnok felé állt. Egyikük álltában is rázkódva már begyújtott motorral.”
Erre ugrott fel a kalandvágyó diák, s jutott el az utolsó órákban Szolnokra. „A Szolnokon látottakról s megértekről kötetre való emlékanyag tömörödött azon nyersen a fejembe, s dolgozódott fel később képpé”. A két vers közül a „Csatavesztés Szolnoknál” c. vers az 1973-ban megjelent kötetében olvasható. Ebben szemléletes képet fest az ellenséges túlerő elől a Szandai réten futó, a Tiszán át „hontalanná” menekülőkről. A vesztett ütközet az elvérző, meggyalázott haza képét idézi fel benne.
Az 1932-ben íródott „Osztály-vizsga” c. költeményében pedig menekülésének személyes benyomásait, akkori fájdalmas érzéseit formálja lírai önvallomássá.
Osztály-vizsga
Azt mondd el nékem végre, Múzsa:
kemény remény egy jobb jövőben,
ki megkísértesz újra-újra
s többet kívánsz, mint telne tőlem;
te szívós hit, azt beszéltesd el
velem úgy: én is büszkén halljam,
hogy vettem részt utcai harcban
Szolnoknál a csepeliekkel;
az utolsó napon, mikor már
minden mi írva volt, betellett,
hogy próbáltuk a Tisza-partnál
feltartani a történelmet,
a huszonkettes vasas-ezred
egy töredéke még utolszor
hogy ment rohamra a híd mellett,
hogy tört volna ki a pokolból:
az elveszett csatából s köztük,
fél nap alatt, míg maradék
golyóinkat ellövöldöztük,
ifjú diák, hogy lettem érett
érettségitől messze még;
mint kaptam ott olyan leckéket,
melyekből ím, felelni illik
és felelni is fogok mindig,
ha szólító ujjal te intsz rám,
mert ott kezdődött az én vizsgám,
ott, abban a percben, ahogy
megtelefonálták a rohamot –
Csatavesztés Szolnoknál
Jelen van a haza, izzón. Mert épp most menekülnek
hontalanokká
a túlpartról a katonák, sportcsónakon. A haza odaát maradt
földre-zuhanva – arccal vagy hanyatt? –
Sebláza idáig izzik.
A júliusvégi mária-kék mennybolthoz
rettenetesen illik a hullabűz.
Korlátlan urakként – úrlovasok szinte – köröznek
az ellenséges biplánok mély repüléssel,
csaknem a fák magosából
lőve a réten szaladókat.
A „Trieszti Nő”
kerthelyiségében, mialatt a kihajtott inges beszélt:
hatalmasan, tündökletesen
állt talpra meztelenül, ő,
a sörfoltos zöld asztalok fölé,
a lámpion-gyümölcsös fák fölé, ő,
szerelmeink, gyári lányok
arányló kontya fölé, és magasodott, ő,
a szombati csillagokig tündérien
a haza, az az édes, ő,
aki most odaát forog,
fogolyként, két karjával hol arcát,
hol a tarkóját védve, tudva jól,
hogy meggyalázzák, azon véresen,
mialatt te is, én is rohanunk
s a gránát gúnyköpésként érkezik
s basszus-röhejekkel örvend
a távoli nehéz tüzérség.
Hegyesi János
1899-1992
UMIL: 782.
Hegyesi János, a népi írók, főleg Veres Péter, Szabó Pál által is megbecsült autodidakta költő a Nemzeti Paraszt Párt tagja és országgyűlési képviselője is szenvedő részese volt a magyar Vörös Hadsereg agóniájának, a kezdeti sikereket követő összeomlásnak. A Karcagnál sebesült, Szolnokot s a Tiszát „véres szemekkel” néző egykori vöröskatona majd 40 évvel később versben emlékezik vissza az 1919 július végén történtekre. Leíró jellegű költeményét hadak útján fekvő, sok vihart átélt, de mindig újjászülető város dicséretével zárja, ahová mindig szívesen visszatér.
Az élők sorából tisztes korban távozott költőt persze nem csupán e fájdalmas emlék, hanem itt élő leányának szeretete is vissza-visszahívta a tiszaparti városba.
A Tisza partján, 1919
Itt vagyok újra, a Tisza partján,
nézem a szépen ívelő hidat,
s a vizet: fodros, áradó habján
halászcsónakot s emléket ringat.
Régi emléket ifjú koromból,
lelkesen indult s elbukott harcot.
Itt indult hajdan a régi hídon, –
s huszonöt évig nyögtük a sarcot.
A túlsó parton nyüzsgött az ellen,
innen támadtunk: vöröskatonák.
Bár nem volt érem sehol a mellen, –
ifjú tűz vitte hadunk rohamát.
Még meg sem virradt, megrendült a föld,
harminc és feles ébresztő jele,
rengett a város, száz ablak betört,
s meg sem álltunk, csak Karcag fele.
Ki tudja, hogy volt, – Karcagnál történt,
ma sem értem, még mi következett:
„Visszafordulni parancsra tüstént!”
Így fordult meg a híres ütközet.
Vissza engem már autó hozott,
mert egy bősz gránát épp mellém csapott:
véres szemekkel néztem Szolnokot,
a Tiszát, és a lebukó napot.
Szolnokon néha csak vendég vagyok,
de én a Tiszát mindig megnézem
ha esik, ha fú, – vagy a nap ragyog
s a tűnő múltat rendre idézem.
Ez a város már sokat szenvedett,
hisz itt állt mindig a hadak útján.
De egészen el sohasem veszett,
és tovább mindíg – viharok múltán.
S látom a mát is, – zengő iramát,
Ezt az újuló várost szeretem.
S a kecses hidat, Kelet kapuját,
hogy még láthassam, – módját keresem.
Nagy Lajos
1883-1954
MIL: 323-329. p.
UMIL: 1445-1446.
Századunk első felének kiemelkedő prózaírója, aki éles szemmel figyelte és ábrázolta korának Magyarországát és annak társadalmát, számos elbeszélésben, regényben foglalt állást a szegények, a kisemmizettek mellett, s bírálta a két háború közötti úri társadalom érzéketlenségét a felmerülő szociális problémák iránt. Tette mindezt azzal a tárgyilagossággal, póztalan, sokszor száraznak tűnő szatirikus látásmóddal, amely írói stílusára annyira jellemző.
Írói törekvése a harmincas évek első felében méginkább a nagy gazdasági válság idején érezhetőbbé váló társadalmi feszültségek okainak művészi feltárására irányul. Ábrázolásmódjában a szociológus tényfeltáró módszere vegyül stílusának már említett sajátosságaival. Ennek bizonysága a tárgya szerint hozzánk oly közel álló és 1933-ban megjelent „Magyar város 1932-ben” (Szolnok) c. irodalmi szociográfiája, amely 1935-ben „Három magyar város” c. kötetében is helyet kapott.
Az író azzal a határozott céllal utazott Pestről Szolnokra, hogy bepillantást nyerjen egy átlagos alföldi magyar város életébe. Nem törekedett teljességre. Leírta amit látott, amit éppen módjában állt tapasztalni. Ennél nem többet és nem kevesebbet, de ahhoz éppen elegendőt, hogy korának olvasója érzékletes képet kapjon erről a városról. Szemelvényünk ebből válogat.
Magyar város 1932-ben (Szolnok)
(Részletek)
„Hosszú, széles aszfaltozott az út, melyen haladunk. Ez az út, a belőle nyíló keresztuccák s erre komplexumra, mint a sár a cipőre, ráragadt szegényrészek, – ez a város. Az egyetlen hosszú út egy helyen kiszélesedik, itt tér a neve, nemzetünk egy nagyjáról elnevezve, amint illik; az út idáig és innen tova másmás néven fut, de ugyancsak nemzetünk nagyjairól elnevezve. Uccák, tér, igen tiszták. Bár egy kis rosszmájúsággal azt is mondhatná az ember: könnyű ott az utaknak, ahol nincs mitől piszkolódniok, mert az utak piszkához forgalom kell, papír kell, amit a rendetlenek eldobálnak, gyümölcs kell, amit csak úgy eszegetnének. No de ez talán már okvetetlenkedés. Mert így is látható az egyenruhás köztisztasági alkalmazott, amint seprővel a kezében szétnéz a láthatáron, söpörni való után kutatva. Az utak két oldalán masszív, nagyablakú, jóképű épületek; a régiek földszintesek, az újak leginkább egy-kétemeletesek; a város két legmagasabb épülete egy-egy háromemeletes bérház.”
...
„A többi emberek, akiket az első órákban magam körül látok, ülnek, vagy sétálnak, láthatóan semmit nem várnak s ez konstruktív érzelmeikre vall, – mert várni csak változást lehet. Különben is, akiknek tűrhető az egyéni sorsuk, azok számára igenis itt az idők beteljesedése. (Írhat az a Jeremiás próféta, amit akar!...) Nyugodtak az emberek, nem dúlt, nem ideges az arcuk, a tekintetük; szinte közönyösen, csaknem elégedetten válaszolják a kérdésre, hogy milyenek a gazdasági viszonyok: a lehető legrosszabbak. És kíváncsian néznek rám, nem nevetem-e el magam. Bár kérdés, kiket értsünk „emberek” alatt. Mert, hogy állítólag az emberek különfélék s más-más helyet foglalnak el a termelési rendben. Vannak humortalanabb kedélyűek is, akik sötét éjjel, ha egyedül maradnak, olyan abszurdumokat gondolnak, hogy ez nem mehet így tovább. Ilyen ideákról azonban közvetlen tudomást alig lehet szerezni. Az emberek – megint csak kisebb s most már más kategóriát értve e szó alatt, nem csak a gondolataikat, következtetéseiket, reményeiket, hanem még a világ helyzetéről való földalatti utakon szivárgó értesüléseiket is titkolják.”
...
„A nappal az ébrenlét, a munka ideje, – ezt inkább csak így tudja az ember, mert itt a munka mintha titokban történnék, falakkal elzárva a kíváncsi szemek elől, alig ad magáról látható jelet. A folyó partján látok 8 gyárkéményt, az egyik füstöl is, lehet hogy ott történik valami.”
...
„Valamit talán a gyárkéményekről: volt itt néhány ipartelep, nevezetesen hat famegmunkáló, három malom, cukorgyár, MÁV-műhely. Két malom szünetel, a MÁV-műhelyben öt év előtt még 1000 munkás dolgozott, ma 400 kap munkát, de csak heti 3-4 munkanapon. Órabér 40 fillér. A cukorgyár üzemben van; még Indiába is exportál, az itteni cukor pengőben számítva sokkal olcsóbb Indiában, mint itt helyben.
A munkanélküliek száma meg nem állapítható. Szakszervezet, szociáldemokrata pártszervezet itt nincs, mindenféle kimutatás rossz, a becslések egészen önkényesek. A túlzók és a tagadók egyéniségét pszichológiai mérlegre téve valahogy ezt a bemondást látom leginkább tájékoztatónak: az ipari munkanélküliek száma 6-700, a mezőgazdaságiaké 1400-1500.”
....
Koldus az uccákon nem látható, a koldulás tilos. Ehelyett társadalmi akciók folynak a munkanélküliség s a nyomor enyhítésére. Ezeket az akciókat lényegük alapján az jellemzi, hogy a feltétlenül szükségesnek csak egy kis hányadát nyújtják. Aki azelőtt koldult, az esetleg összekoldulta a napi táplálékát, ma a hatóságtól kapja havonta a segélyt, s ez – amint egy özvegy öregasszony konkrét esetében megállapítottam – 3 P 50 fillér.”
...
„Ha nem esős az idő, némi déli korzózás folyik a legszebb uccában, melynek neve, mondjuk, Gróf Esterházy-ucca. De leginkább csak vasárnap. Parasztruhás emberek is láthatók, de ők nem korzóznak, talán ezt nem is találnák illőnek, de erre mennek a templomba s erre jönnek onnan. A szokásos parasztegyenruha rajtuk: csizma, fekete nadrág, kabát, báránybőrsapka (nyáron fekete kerek kalap). A városban négy templom van: két katolikus, egy református és egy zsidó.”
...
A korzózás tehát egy méltóságos rangú, grófról elnevezett uccában történik. Az uccák általában elhalt grófok, bárók, volt miniszterek, volt helybeli notabilitások neveit viselik. Az elmaradhatatlan Petőfi, Arany, Jókai, Kossuth uccák itt is föllelhetők. A kurzus uccakeresztelése annak kezdete óta folyik. Kalap ucca, Trombitás ucca, Alma ucca, – az ilyen nevek sorra megszűntek s lettek belőlük: Gróf Edelsheim-Gyulay Lipót ucca, Báró Wenckheim Fedor ucca, Westermayer Kamill ucca. Hiába volt a régi ucccaneveknek történelmi, néplélektani motivációjuk, például: Háromrózsa ucca, – mert az uccai kocsmárosnak három szép lánya volt; vagy Félcsizmasor, – mert végig csizmadiák laktak benne, de csak az egyik oldalán.
De csak a modern házakkal szegélyezett, kövezett uccák nevei estek áldozatul a konstruktivista buzgásnak, – a szegények uccái, sáros testükkel, vályogtalan viskóikkal nem mutatkoztak méltóaknak, hogy grófok, bárók, volt polgármesterek és plébánosok nevére hallgassanak, ezek megmaradtak Kacsa-uccának, Tófenék uccának. Sőt a névtelen uccák is, ha szegények uccái, mind egyszerű, régimódi neveket kaptak, Virág ucca, Tutaj ucca.
Szegények uccái! Csodálatos, miből hová zuhan az ember, ha a kőházas, aszfaltozott-kövezett Potemkin-részekről háromszáz lépésnyire elsétál. Az úttest már kövezetlen, a talaj puha, fekete föld, nedves időben úszó sár, autónak, kocsinak alig járható.
Egy helybéli úriember elmondja, hogy az ő nővérei úgy jártak bálba, hogy kiöltözve egy rocskába álltak s a rocskákat két-két férficseléd cipelte. A kerékvágások 30-40 centiméter mélyek. Ezen a területen a házak mindinkább vityillókká válnak. A város egy nevezetesség számba menő részében már uccák sincsenek, szeszélyes sikátorok tekergőznek szédülten, a nádfedelű, vályogfalú putrik egymás hegyén-hátán, alacsonyak, görbék, düledezők, ablakaik kicsinyek, udvaruk nincs, az egyes házakat elválasztó szabad területek kisebbek, mint maguk a házak, a házak mellett mintegy melléjük ragasztott kis ketrecszerű pótépítmények. A kerítések mindenütt régi, korhadó deszkák (az egész városban vasrácskerítés mindössze ha tíz van). Olyan ez az egész halmazat, mintha csak valamikor lett volna egy szegény, de épkézláb falu, de az Isten fölemelte a tenyerével, talán, hogy máshová tegye s azután az egészet leejtette. A sikátorok szűk kis útvesztők, nevük nincs, csupán a városrész nevét s a ház számát mutatják a kiszögezett táblák. Ha itt tűz ütne ki! Fantasztikus méretűvé válhatna fél óra alatt. Pedig a városban két tűzoltóság is van, teljes fölszereléssel, autókkal. De az autók ide be sem juthatnak. És honnan vennék az elégséges vizet?”
...
„Egy kitűnő ismerősöm, aki újra és újra elkalauzol a külvárosba, annak festői szépségét magyarázza, – de valahogy hasonlít ez a magyarázat ahhoz, mikor a klinikán egy áttételes rákos daganat rendszerre azt mondják: szép eset. De ő erősítgeti: „Ne hidd, hogy ennek a szörnyű „szép” terepnek a lakói szomorú és boldogtalan emberek, szegényesen ugyan, de megélnek. Iparosok, földművesek, kubikusok, halászok. Cigányosan bohém a kedélyük, magyarok ezek, nem oroszok. A házakban van rádió, összejárnak egymáshoz, citeráznak, el-elmulatnak.” És csakugyan egy futballpályát is látok, melyet most víz borít.”
...
„Ebben a városrészben lelhető fel a város hatóságilag elismert prostitúciója is, már mint a közhasználatú hölgyek, kiknek létszáma kilenc. Egy-egy szerelmi légyott ára 2 pengő, a hölgyek látogatói diákok s kisfizetésű tisztviselők Egy hölgy üzemi költsége – lakás, koszt, kozmetikai szerek, cigaretta – havi 200 pengő. Ugyane városrészben 5 család él meg ennyiből.”
...
„A legcsodálatosabb, ami ezt a várost jellemzi, hogy nincs benne felnőtt fa. Van, van de annyira nincs nagy, fejlett fa, oly kevés a fa általában, hogy úgy is mondható: nincs. Az emberek tömegeit hallgattam ki erről. Volt – mondja valaki –, de a kommünben kivágták, tüzelni. (Nyáron?) Másik már módosítja: a kommünben, de méginkább a kommün után, télen. (De miért éppen itt és más városban nem?) Más ember szerint az itteni paraszt gyűlöli a fát, messze vidéken a tanyákon s a falvakban sincs igazán fa, a paraszt kivágja a fát, mert azt tartja, hogy mivel árnyékot vet, árt a búzának. (De mi köze a parasztnak ahhoz, hogy a Potemkin-városban sincs fa?)”
...
„Vajjon mennyi könyv kerül itt naponta fölvágásra?... Nehéz erre a kérdésre feleletet találni. Inkább csak, mint legnekikvalóbbat, a pesti lapokat olvassák az emberek. A három helyi lapocska négy-négy oldalas, hetenként háromszor megjelenő, csaknem hivatalos jellegű kiadmány. A pesti lapok közül legtöbb fogy a Kis Újságból, utána a Friss Újság következik, majd a Színházi Élet vezet. A példányszámhoz nem tudja az ember, milyen jelzőt tegyen: sok-e, vagy kevés. Tehát egyszerűen: Kis Újság 480. Könyv igazán kevés fogy. Például országos könyvsiker a Körmendi Ferenc Budapesti kalandjáé, – elfogyott 1 példány. Tény azonban, hogy akadnak olvasó emberek is, de az olvasási kedv s a pénztelenség, úgy látszik, összefüggnek egymással; az olvasás úgy történik, hogy aki megvesz egy könyvet, az húsz-harminc másiknak adja kölcsön. Nyilvános könyvtár nincs. Azaz van, de nincs átadva a nyilvánosságnak, nem működik. Múzeum nincs. Művészi értékű szobrok az utakon, tereken nincsenek!”
...
Lehet, hogy mindez azért is van így, mert az uralkodó közszellem így diktálja. Ezt a közszellemet híven fejezte ki magánbeszélgetésben az egyik kir. ügyész: minden bajnak az az oka, hogy a nép újságot és könyvet olvas! ... És ez az ügyész 45 éves, tehát nem is öreg ember s még külön érdekes, hogy mondjuk Westerbergnek hívják, erdélyi szász családból származik, felmenői intellektuellek voltak, sőt tudós is akadt köztük. Nyilvánvaló, hogy az alkalmazkodás kényszere juttatta idáig a gondolkodását. Pap, katona, magasabbállású közhivatalnok, – ezek konzervatívok, hogy ideológiai minőségüket enyhén határozzam meg; de az emberek zöme elég értelmes, tudnak józanul, helyesen is gondolkodni. Azt lehetne mondani, jobb sorsra érdemesek.”
...
„Mindamellett megbecsülhetetlen a levegő, a kék ég, a világosság, a csend, az hogy nincs gépzakatolás, villamoscsengés, az, hogy lassúbb, emberibb a tempó, s a földnek és állatvilágnak közelsége. Nyomor oly értelemben, mint Pesten, nincs. Ma még (1932. április) mindenkinek lehull valami kevés. Akad valami alkalmi munka. Kerítést kijavítani, fát fölvágni, csomagot elvinni, kertet fölásni, takarítani, csolnakot szögezni, árkot betemetni, valami felhalmozódott szennyest kimosni, vizet hordani a közös kútról. Éhen még nem halnak emberek, hajléktalan, fővárosi értelemben nincs, mert ha akad is, az nem marad födél nélkül, mert legalább valamely istállóban alvóhelyhez jut. Egészséggel is mintha jobban bírnák; vannak itt olyan szegény öregasszonyok, hogy lehetnek vagy százévesek s kicsire zsugorodott fejük az arcuk százezer ráncával olyan, hogy ahhoz képest az aszalt barack friss cseresznyeszem.
Csupán a tendenciáról mondható egész határozottsággal, hogy az: csúszás lassan, biztosan lefelé.”
Szélpál Árpád
1897-1987
MIL: 184. p.
UMIL: 1942
A szolnoki Felsőkereskedelmi Iskola egykori eminens diákja, az 1938-ban emigrációba kényszerült Szélpál Árpád Párizsbar is emlékező szeretettel gondolt emberséget, tudást adó iskolájára, az egykori Felsőkereskedelmi Iskolára. 1986-ban a kibocsátó iskola alapításának 75. évfordulójára írta az akkor már 88 éves költő, író és publicista a következő sorokat: „Tanáraim, akik a tanulás fegyelmére szoktattak, akik értelmemet felébresztették sőt csiszolták, ma is velem vannak, amikor a világban el kell igazodnom.
Nem a tantárgy a fontos. A tantárgyak változnak, elavulnak, újak lépnek a helyükre. Az iskola a fontos. Nem a négy fal, nem a pad, nem is a katedra, hanem a tanár és a diák, az ember, aki a gyermekből embert farag egy másik iskola – az élet iskolája számára.
A törökszentmiklósi szegény szabó gyermeke naponta járt három éven át Szolnokra. Erre így emlékezik: „Törökszentmiklósról a hajnali öt órás gyors vitt Szolnokra, a kereskedelmibe, át a Tiszán, át a Zagyván, át három éven. Azóta sok folyón vitt át a sorsom: Szajnán, Rhone-on, Loire-on, Garonne-on. Most emlékeim visznek át sok határon oda, ahonnan elindultam, a szolnoki felső kereskedelmi iskolába – és tanáraim velem jönnek.”
Az 1912 és 1915 között naponta megtett út képe olyan erővel rögződött benne, hogy sok-sok évtized után is megelevenedik tudatában a gyermeki szemmel látott táj. Annak egyes elemeihez fűződő emléksor pedig filmszerű váltásokban villan elő „Fahíd” c. versében, amelyben a távoli múlt és a friss jelen képei kapcsolódnak.
Fahíd
Ahol a Zagyva a Tiszába ömlik
valaha egy fahíd lapult a tájba
ezen jártam én s velem a múlt
a szabadság vágya
negyvennyolc
a történelem
a piros sipkások között
nagyapám
szolnoki és kőtelki legények
Damjanich oldalán
a fahíd már nincs
amint mondják
helyén vasszerkezet mered
nem száll rá madár
és annak ki arra jár
panaszkodik az árterület
hét határ miben arcát leste
törött tükörré vált
amióta erőművek
fésülik a Tiszát.
nagyapám sincs
kardja és szakálla
már nem valóság csak látomány
a Füvészkert mélyén fáradtak a színek
nem vágyakoznak ecset után
a diákok nem udvarolnak
a lány többé nem talány
a kézfogás is más
nincs többé pettyes madártojás
sem ponty sem harcsa sem keszeg
a bicskások zsebében csukva a bicska
nem káromkodnak a kupecek
szemünkbe egykor fehér lámpájával
világított itt a kutyatej
pillangók szálltak menyecskék kapáltak
ölelkeztek a kazlak megett
az öreg templom mosolygott magában
tornyán megállította az óramutatót
az idő úgyis múlik ha nem mutatja
s valaha ő is fiatal vót
ki tudja miért vált a fény idővé
miért lett erővé az anyag
miért nem egyenlő az egyenlő önmagával
a szabadesés miért nem szabad
csupa kérdés a csúzlit is
mi indítja útjára el
a kavicsot mely elrepül
a feleletet mely nem felel.
most másként múlik az idő
más a fogalom
a légüres tér is más
másként forr a forradalom
aszfalton halad a haladás
hol egykor felvertük az út porát
olajszagú gépkocsi bűzlik
traktor vonszolja magát
és nem tudja hol volt egykor
Alcsi Puszta állomás
de a Zagyva – úgy képzelem –
még ott folyik Szolnok alatt
a fahíd már csak bennem dobban
ha egy emlék rajta átszalad
a vas süket a part néma
nem moccan a sás
nem rebben madár a pillanat sem csak
csak a Tisza zúg semmi más
Erdélyi József
1896-1978
MIL: 308. p.
UMIL: 518-520
A népi írókkal, költőkkel évekig egy úton haladó Erdélyi József egy sajnálatos eszmei kitérő után visszatalálva 1954-ben néhány költőtársával együtt Szolnokon is megfordult. Akkortájt – s még a 60-as években is – a Magyar utcai „Árkád” presszó gyakran látott vendégül meghívott vagy épp átutazóban lévő irodalmárokat. Egy ilyen véletlen látogatás benyomásainak köszönhető „Szépség” c. versének megszületése.
Aprólékos részletességgel szinte játékosan felépített ötsoros versszakokban meséli el találkozását egy zagyvarékasi származású kiszolgáló leánykával. A leányzó alakja, tartása, ízes beszéde ifjúkori emlékeket ébreszt a költőben, hogy aztán meglássa és láttassa benne a cselédsorból felnevelkedő nép jelképét. Igaz, a vers nem tartozik Erdélyi legjava írásai közé, de éppen programversjellege érzékelteti annak a kornak a szellemét, amelyben született. Korfestő és helyi vonatkozásai miatt érdemes szolnoki felidézése.
Szépség
Átmentem egyszer, elég régen:
ezerkilencszázharmincnégyben,
átgyalogoltam Zagyvarékason;
ama régi országfutásból
húsz év múlva, legyen e vers haszon!
Húsz esztendő múlt el azóta,
s ma, Szolnokon, egy eszpresszóba,
beültünk, három jött-ment utazó;
szép nagylány szolgált ki bennünket,
s köztünk aztán csak róla folyt a szó.
Én úgy véltem: kun lány a szépség,
csupa kecs, csín, erő, egészség,
s hazáját ha az ember kérdezi,
nem lehet más a felelet, csak az,
itt, Szolnokon, hogy zagyvarékasi.
Ott láttam én ilyen szép kun lányt,
lehet hogy épp ennek az anyját,
ez a nagylány, ez a kis édes,
soká lesz még húsz, legfeljebb ha
tizenhat vagy tizenhétéves.
Mari-néném volt ilyen szép lány,
ötven éve... Mintha őt látnám,
az én szép, jó Mari-nénémet,
anyám húgát... A temetőben
nyugszik már ő; de él az élet.
Folyik a Tisza, él az élet,
s viszontlátom Mari-nénémet,
úgy, hogy a nagyapja lehetnék...
Kérdezzük meg: hovávalósi?
Ha eltalálnám, jót nevetnék...
S faggattuk, három pesti költő.
Hallgatott és irult-pirult ő;
nem árulta el a hazáját;
valami bús lakat bezárta
azt a pergőbeszédű száját.
De hogy megmondja, megigérte;
s hogy menni készültünk, végtére, –
kinek mi köze bár hozzája? –
közölte bátran, emelt fővel,
hogy – Zagyvarékas a hazája...
Mért nem felelt rögtön?! Merész volt
a kérdés? – Nem; de tán nehéz volt
kimondani hogy Zagyvarékas...
Hogy mit jelent e név, mi mindent,
nem tudhatja azt minden utas.
Én tudom, mert az én hazám is
puszta, falu, s az én anyám is,
Mari-néném is szolgáló volt:
Rékasról kapta szolgálóit
a vármegye székhelye, Szolnok...
Ez a szépség már nem cselédlány,
nem szolgáló, nem préda, zsákmány;
ha szolgál, a közjót szolgálja,
s van útja, joga minden polcra,
helyét-tisztét ahol megállja.
S ez a lány megy, mert tud dolgozni,
hallgatni, magán uralkodni,
s állja szavát... Nagy üzem élén
láthatjuk még a fővárosban...
Nyugodj, szegény jó Mari-néném, –
Indul a nép fel, a magasba,
s nem tér vissza Zagyvarékasra
rossz hírrel; nem árultatásra,
nem szolgaságra, megy e nép, de
munkára és uralkodásra!...
Serfőző Simon
1942 –
UMIL: 1797
A zagyvarékasi tanyáról Szolnokra bejáró egykori kisdiák a Budapesten segéd-, majd betanított munkásként eltöltött nehéz négy esztendő után 1962-ben a Szolnok Megyei Néplap munkatársa lett. Szolnoktól való második elválása is ekkor következett be, amikor jó két évre magára kellett öltenie a „Magyar Néphadsereg” uniformisát.
Kisiskolás korának a rékasi tanyavilághoz és a szolnoki Thököly-úti általános iskolához kötődő emlékeit a „Gyerekidő” c. könyvében formálta regénnyé. Egy, a Rákóczi-úti iskolában lezajlott találkozó alkalmával újra felelevenítette Szolnokon töltött iskolás éveinek néhány kellemes és kellemetlen emlékét. Ott elhangzott szavaiból idézünk:
„A Rákóczi-úti iskolába egy másik tanodában eltöltött keserű évvel a hátam mögött... kerültem. Ekkorra ugyanis végérvényesen bebizonyosodott: végzetes tévedés volt elvinni engem a szolnoki vasútállomáshoz, a Kisgyephez közeli Thököly úti iskolából, s beíratni egy másikba, ahol orosz tagozatos osztályok indultak... A város különböző tanintézeteiből gyűjtötték ide össze a negyedik osztályon túljutott eminens tanulókat. Régi osztálytársaimat, gyerkőc-barátaimat elveszítettem, el a megszokott környezetet, a tanító néniket, akik megsimogatták a fejem, szeretettel vettek körül bennünket... Sehogysem találtuk a helyünket. Én különösen nem, aki ezek között az eddig ismeretlen városi gyerekek között ráadásul kisebbségi érzéssel is küszködtem. Idegennek éreztem magam, nem közéjük valónak. Mint a Zagyvarékas határából, tanyáról Szolnokra vonattal bejáró kisdiák, a kisgyepiekhez jobban illettem. Őket szoktam meg, velük egy nyelvet beszéltem: az utcagyerekek nyelvét... A Rákóczi úti iskolában a dermedtségemből hamarosan fölengedtem. Akikkel egy osztályban találtam magam, jobbára ugyanolyan sorsúak voltak, mint én. Születésük a város poros perifériáihoz kötötte őket: nem különböztem tőlük.
A tanárok közül is többen a szívemhez nőttek. Különösen, aki a magyar irodalmat tanította: Vajay József. Aki egyúttal történelem- s magyarságismeretre is tanított, magyarság-tudatra nevelt bennünket. Az akkori ideológia parancsaira nem sokat adott. Nem részesültünk kettős nevelésben – nála nem! – az iskolában mást hallottunk volna, mint otthon a szüléinktől. S ez tartást adott, később nem kellett tévutakat járnom.
Ő volt az, aki megszerettette velem az irodalmat, akihez az első versemet írtam. Aki ráirányította a figyelmem arra az élmény- és életanyagra, amelynek megírására biztatott. Máig ebből a biztatásból élek.
Köszönet ezért neki, s köszönet az iskolának, amelyre máig jó szívvel emlékszem.”
Gyermekkori városától másodízben tehát 1962-ben búcsúzott. „Bevonulás előtt” c. szabadversében erre emlékszik, míg az otromba katonaláda fogantyúját szorítja. A vers szóképei már a jövendő katonaélet fogalmait tükrözik. Búcsúzó tekintete végigsiklik a hatvanas évek elején nagyvárossá lendülő Szolnok utcáin. Nem érdektelen, hogy mi ragadja meg figyelmét: a munkásvonatokról gyárakba, építkezésekre siető, földjüket vesztett parasztokból bejáró munkásokká válók, a „Zagyvapartra leroskadt” Tabán házai s leányai.
Bevonulás előtt
Pár hónapig éltem együtt veled
gyermekkori városom,
utcáidon, hol bozontos szemöldökű
kun parasztok jöttek reggel
recsegő munkásvonatokról,
együtt éltem veled, város, szeretőim voltak
a kirakatokat kivilágító fák,
álltam dohos, részegember-tántorgó
kocsmáid előtt és a piactér felől szállt
állandóan a kék rohadtalma-szag,
most búcsúzni jöttem hozzád
ezen a szél-kísérőzenés délutánon,
nehéz, hideg autók visznek majd,
dohogó vonatok, s a közeledő
laktanyák előtt talán az
éjszaka-töltetű hold harckocsija
végigcsikorog tiszteletünkre, föltépve
a zöldelő utat, viszem a
katonaládát, szorítjuk egymást:
mi két évre szolgálatba vonulók
másodszor szakadok már el tőled,
te régi gyermekkori városom,
te a Zagyva-partra leroskadt
naftalinszagú, hűvös Tabán,
elbúcsúzom lányaidtól,
emléküket becsomagolom szépen,
akár az egy pár törülközőt és a fogkefét.
Ember (Elsner) Mária
1931 –
UMIL: 449-450.
Ember Mária, aki írói ars poeticája szerint írásaiban legfontosabbnak a pontosságot tartja, úgy igyekszik rögzíteni a valóságot, ahogyan ő látja, ahogyan ő átélte. „Szavahihető tanú szeretnék lenni.” – mondja magáról. „Hajtűkanyar” c. regényében is ezt az elvet követi.
A Szolnok megyei zsidóság 1944-es gettóba hurcolásának megaláztatásának, megkínzásának hiteles történetét írja meg ebben a regényében, úgy, hogy az átélt történéseket egy gyerek szemével láttatja meg. A regénynek tehát nem cselekménye van, csupán történése, hiszen a lakhelyükről erőszakkal eltávolított zsidó családok csak szenvedő alanyai lehettek a velük szemben eljáró magyar, majd a német államhatalom embertelen intézkedéseinek s erőszakszervezetei kegyetlenkedéseinek. A nevesincs gyerek a maga módján szeretné értelmezni a vele és környezetével történteket. Az ő meglátásaiból, gondolataiból formálódik a regény eseménysora: az elhurcolt zsidó családok kálváriája Abádszalóktól Strasshofig. Addig a Strasshofig, amelynek kényszermunkatáborában még volt legalább morzsányi reményük a túlélésre. Ezt sugallja a regény címe is „Hajtűkanyar”. A gyerekkel, édesanyjával és a velük egy sorsra kárhoztatokkal történő események leírását, az azokhoz fűződő gyermeki reflexiókat időnként egykori u.n. zsidó iratokból szó szerint idézett dokumentumok szakítják meg mintegy aláfestéséül a szörnyűségeknek.
A megye zsidóságát végleges elszállításuk előtt a szolnoki Cukorgyárban zsúfolták össze. Az ottani embertelen körülményeket ecsetelő sorokat idézzük:
Hajtűkanyar
(Részletek)
„Eleinte az udvaron laktak.
Anyu többször is végigjárta a hatalmas csarnokokat, de sehol sem volt hely. A mezőtúriakat, túrkeveieket, karcagiakat már korábban behozták – vagy velük nem tolatott annyit, oda-vissza, a vonat. Hiszen talán még jobb is lett volna kint a szabad ég alatt, mint odabent, azokban a hangárforma, hosszú termekben, ha nem esett volna mindennap az eső. De minden délután, nagyjából ugyanabban az időben, ágyúdörgés tördelte darabokra az eget, repedezni kezdett a világ, a pusztaság fölött még sokáig visszhangzott a moraj. Az emberek minden délután mintha újra meg újra meglepetés érte volna őket, a motyóikat felkapva, sikoltozva, veszekedve próbáltak benyomakodni a legközelebbi csarnokba, akkor már zuhogott az eső, legyenek irgalommal, kiáltott valaki, az isten sem irgalmaz nekünk, motyogta valaki, a magas égen villámok futottak le, vastagabb és vékonyabb erek, szálkásan fénylők. Ilyenkor már a búzának sem használ – mondta mellettük egy férfihang. Anyu csodálkozva nézett oldalra. Egy hét múlva Péter-Pál – tette hozzá, magyarázatképp, a férfi.” ...
„Szótlanul várták tovább az eső végét. A gyerek vállán elnehezült, megkeményedett az átázott kabát. Anyu hirtelen elhatározással a férfihoz fordult.
– Magának sincs helye? – kérdezte.
– Állítólag majd még kinyitnak néhány termet. A polgármester rezerváltatott helyet a szolnokiaknak. Még nincs itt az egész megye. Azt kellene figyelni. Ott, a hátsó fertályon.
A lábuk előtt kisebb patak rohant a lejtős udvaron lefelé. Buborékok csillogtak rajta és tűntek el szempillantás alatt, mint amikor a kacsák lebuknak a víz alá. A menny is úgy dörgött, mintha buborékok pattantak volna szét odafönt, több is egymás után, nem egyenletesen elosztott hangerővel.
Aztán, amilyen hirtelen jött, olyan hirtelen abba is maradt a zápor. Még mindig a kezükben tartva a motyót, elindultak helyet keresi. Ennyi előnye volt, ha az ember kiszorult a csarnokból – hogy azután inkább találhatott egy kis domborulatot, amin nem állt a víz. Anyu elővette az erre a célra feláldozott sáros lepedőt, legalulra terítette. Akik később tülekedtek ki a teremből, már csak a pocsolyák között válogathattak.
Az eső friss-sárgára mosta le az épület homlokzatát. Ez volt az eresz alá írva:
SZOLNOKI CUKORGYÁR RÉSZVÉNYTÁRSASÁG.
Szathmáry György
1928-1990
Rövidre zárt életútját az az ellentmondás határozta meg, amely egy totalitárius, csak egyfajta gondolkodást követő eszmerendszer, annak brutális gyakorlata és egy szuverénül gondolkodó, az önálló vélemény- sőt ítéletalkotástól sem visszariadó művészlélek életfelfogása között feszült.
1928. július 10-én született Szolnokon. A Verseghy Ferenc gimnáziumban érettségizett, majd az akkori Pázmány Péter Tudományegyetem bölcsészettudományi karára iratkozott be. A történelem-filozófia szakot kezdte el, de hamarosan gyanússá vált ellenzéki magatartása miatt. Tanulmányai folytatása helyett kéthavi internálás következett. Zenészként helyezkedett el, de hamarosan letartóztatták, és koholt vádak alapján 12 évi börtönre ítélték. Tatabányai és váci raboskodás után 1956-ban szabadult, de a gyanakvás árnyéka nyugdíjazásáig rávetült. 1990. július 25-én hunyt el. Több posztumusz kitüntetés birtokosa.
Korán, még diákkorában kezdett verset írni, de lírája börtönévei alatt teljesedett ki. Kitűnő nyelvérzéke, formakészsége révén ötvennél több – főleg francia és német – verset ültetett át magyarra. Saját versei a magyar börtönlíra kiemelkedő alkotásai. Szülővárosa két kötettel is tisztelgett életében kellően meg nem becsült költőfia előtt: a Füveskert antológiában megjelent húsz versét hasonmás formában Szolnok Megyei Jogú Város önkormányzata és a Városi Művelődési Központ adta ki. Összes verse és műfordítása pedig 1999-ben jelent meg szerzőjükhöz méltó formában az egykori hitves értő előszavával.
Most mindkét kiadásból idézünk egy-egy Szolnokhoz is kötődő verset.
Üzenet Szolnokra
Ha fecskeszárnyon szállhatna az ének,
Ó, akkor is egy nap s egy éjszaka
Kellene fáradt és lázas szemének,
Hogy a ceglédi szőlőskerteken túl
Elévillanjon, mint oldott aranyhúr,
A nyári naptól ittasult Tisza.
Keményen szívem, mindig csak keményen!
Állj meg a hídon s nézd az alkonyat
Fátylait lenn a sárguló fövényen,
hol aranyszikrát pattog a homok,
S a zsiráftestű parti templomok
Az égre nyújtják éhes tornyukat.
Felhőt legelő múltam merre vagy?
Mért bújtál el a templomok mögött?
Tél lesz. Nem érzed? S ha Tiszánk befagy,
Keleti széltől duzzadt jégvitorlám
Csupasz szívedre úgy tör, mint az orkán
És kővé dermeszt, mint jeges rögöt.
Novemberben, mikor kevés a napfény,
S a köd gyomrában rothad a sugár,
Karóba húzott álmaid alatt mély
örvény tárul, benne ezüst halak
Az elvarázsolt fényre hullanak,
S apró kályhádban felgyullad a nyár,
Fellángolnak a Katalin-napok
És nyaldossák a kályha vasfalát...
(Ó, talán azt a darab szenet ott
Épp én arattam a sötét vetés
Rendje közt.) és cseng a nevetés,
És visszacseng rá a bányászlapát.
Hát eljátszottuk szép kis életünket:
Ti otthon, és mi távol tőletek?
Az öntudatlan bűnökért ki büntet?
A víz dobálta gyenge csónakunkat,
A víz játéka egyre jobban untat,
S kérdőjelekké válnak a hetek!
Fogj evezőt és szembe hát az árral!
Az Isten benned, nem a vízben él!
Nincs otthon Ő se hóban, sem sugárban,
Csak fényre-tárult szemedben lakik,
S ha a hó szűzi fénye elvakít,
Benned hódol az Istennek a tél!
Az állatok nem látják már az arcát;
Körük kitágult, és jaj, ott, ahol
Az Isten Házát képzelték, barackfák
Remegnek, rajtuk érett, nagy napok.
(Mézédes, sárga gyümölcsöt lopok
Nektek, ha zúzott, szomjas szám dalol!)
Új örömtüzét ellopom az Égnek,
Ezért büntet tán előre az Úr?
Új Prométheusz; sápadt seregélyek
Tépik a testem, mely hozzátok kötve
Sziklalelketek foglya, ám örökre
Börtönét őrzi hajthatatlanul!
Katalin-napon viszek még virágot
Az eső-szűrte lámpafény csodás
Felhőiben. Maradjatok titánok!
Nem oszlok szét az enyelgő felhőkben
S a csábítgató Semmi visszadöbben,
Ha látja szívem, milyen óriás!
Embert, családot véd kard-élű lelkem,
A földre ömlött élet szent jogát!
S nem csorbulok és hajlok rozsdaverten,
Telnek, múlnak a sorvasztó hetek,
De én kitartok mindig véletek,
Életet s Istent rejtő Máriák!
S nincs olyan szikla, ami összetörhet,
Sziklalelketek fogva tart, de véd!
S ne adjon Sors és Élet soha többet,
Csak titeket: Dombok, Virágok, Lányok!
Szemem töretlen ugarát szántsátok
Termővé! Nők, ti színezüst ekék!
Termést hozok majd s mindenik kalászom
Alattam-omló hajatokra hull;
Szemetekben egy gyermek képét látom
(Tükrös szemetek tiszta éggé tágul)
S én őrzöm gyermekszemetek titánul,
Rácsok mögött is hajthatatlanul!
Deák Judit
Alcsi Szögnek mélyén Tisza szigetében
Deák Judit csöndben a vízpartra lépdel
Csendes nyári éjen.
Hunyorgó csillagok lenéznek Juditra,
Keresik, kutatják, mi a szíve titka,
Mért jár sírva-ríva.
Babos piros szoknya gyöngyharmattól ázik,
Deák Judit, szegény didereg és fázik,
Szeme könnyben ázik.
Víz partján leroskad a harmatos fűbe,
Sás levelén játszik a fehér hold fénye,
Sírdogál szegényke.
S ahogy sírdogálna, ahogy ott megülne,
Aranyos fodrot hány a víz sima tükre,
S kimászik belűle
Fényes áspiskígyó, s megszólítja űtet:
– Szemeid mért sírnak, miért nem örülnek
Fényes csillagtűznek?
– Nem mondhatom én el, kígyócska, hogy mi bánt,
Miért nincs hajamban fürtös akácvirág,
Fehér örömvirág,
Fonóban a sárga kukoricaszárra
Miért ömlik szemem bánatos harmatja,
Könnyes áradása.
Szerelmes bánatban elszárad a szívem,
Elnyugszom, meghalok tavasz idejében
Sírnak mély gödrében. –
Jáspiskígyó fodrot vert a víz szép tükrén,
Rubinszemén égett a tavaszi holdfény,
S vízbe merült tüstént.
De ahol leszállott, sötét örvény ásít,
Feketébe vonva a part akácfáit
S Judit szép orcáit.
Piros babos szoknya hever a vízparton,
hímes, szép cipőcskén csillog arany hajnal
Szomorú sugárral.
Halászlegény hálót sző selyemfonálból,
Szép Deák Juditnak selymes szöghajából,
Piros pántlikából.
Fekete hálóban keszeg, veresszárnyú,
Száz pikkelye szőve napnak sugarábúl,
Veres napsugárbúl.
Juhászlegény könnye folydogál a vízbe,
Szerelmetes könnynek keserű az íze,
Fekete a színe.
Fekete a színe, lassú áradása,
Elragad a mélybe fekete vonzása,
Halálos sodrása.
Véres szeme bámul tüzes napgolyónak,
S harmadnap reggelén tükrén a folyónak
Üres már a csónak.

Szolnoki irodalom

Irodalmunk a két világháború között
A szolnoki szépirodalom kibontakozásáról csak a huszadik század húszas éveinek közepétől beszélhetünk. Ezt megelőzően helyi szerzők tollából származó szépirodalmi alkotásról csak a kézikönyvek utalásaiból, régi újságok híradásaiból van tudomásunk. Közülük egyedül az 1879-ben Szolnokon született és 1944-ben Auschwitzban elpusztított Tábori Kornél szerepel a Magyar Irodalmi Lexikon 292-ik oldalán (UMIL: 2030. és Szinnyei XIII. kötetének 1213. hasábján). Kriminalisztikai regényein kívül említést érdemel „Jókai regénye” c. 1924-ben, a Tolnai regénytárban megjelent könyve, amelyben ismeretlen epizódokat és leveleket tárt fel Jókai életéből.
Ugyancsak Szinnyei említi Keresztesy Pál (Honfi) vándorpoéta nevét, (VI/82.), aki 1882-ben Szolnokon volt vasúti raktáros, majd Kolozsvárott élt, és kalandos élete során 1895 verset írt össze, amelyekből a Bolond Istók is közölt. Follinus János vándorszínész is Szolnokon látta meg a napvilágot, és „Vélemény a vándorszínész társaságokról” és az „Ál-Szigligeti” c. írásaival tette ismertté a nevét. Számos színdarabot fordított magyarra.
Nagy Márton régi jász családból 1883-ban született és az egri tanítóképző elvégzése után Jánoshidán, Pélyen, Viszneken, Pusztakürtön, Újszászon végül Szolnokon tanító költőnek több verskötete is megjelent. Gombkötő Antal 1879-ben Szegeden született. Több helyen volt tanfelügyelő. Az első magyar népfőiskola igazgatója volt. 1930-tól Szolnokon élt. Irodalmi munkásságának eredménye „Gr. Bercsényi Miklós házassága” és a „Leventék könyve”.
Ugyancsak a tanügyigazgatásban dolgozott az 1881-ben Nagyenyeden született Bihari István, aki erdélyi és felvidéki tanfelügyelősködés után 1918-tól Szolnokon végezte ugyanezt a munkát. A Szolnok és Vidéke c. lap egyik alapítója, a Verseghy Kör és a Gárdonyi Társaság tagja volt.
Kalász Benedek 1875-ben Óbébán született. Tanári oklevelet 1904-ben Budapesten szerzett. Több vidéki és fővárosi iskolában tanított. 32 évi szolgálat után 1923-ban vonult nyugdíjba, és Szolnokon telepedett le. Fővárosi tanársága idején a Meseújságban jelentek meg gyermekmeséi. Nagyobb terjedelmű meseregénye kéziratban maradt. Egyik leánya Vajay József hitvese lett.
A húszas évektől jelentek meg helyi lapokban és különböző antológiákban Csontos Sándor novellái. A felszabadulást követően a szolnoki szabadművelődés egyik vezető alakja. Az 1947-es Vándortűz szerkesztője.
Két lapszerkesztő és közéleti férfiú nevét egész Szolnok ismerte. Az izraelita hitközség vezetője és a szolnoki írogatóknak is publikációs lehetőséget biztosító „Hitélet” szerkesztője volt Csató Dávid ügyvéd.
A szolnoki születésű Magyari Albert 1980-tól lett a Konstantin iskola tantója 1923-tól pedig igazgatója. A Keresztényszocialista Párt elnökeként a városi képviselőtestület tagja és a Szolnok és Vidéke c. lap felelős szerkesztője volt.
Még két verselgető nőíró is részese volt a húszas-harmincas évek szolnoki irodalmi életének. Kádárné Barabás Lenke az „Új utakon” c. „Nagy magyar antológiában”, míg Tauszig Aranka a helyi lapokban mutatkozott be írásaival.
Végül három, gazdag közéleti tevékenységet is kifejtő, az irodalomban és a zenében egyaránt otthonos szerző neve érdemel említést. Radvánszky József rk. lelkész 1904-től Szolnokon gyakorolta papi hivatását. 1926-től a városi szegényház lelkésze volt. Az ő kezdeményezésére és anyagi támogatásával épült meg 1933-ban a szegényházi kistemplom. Szépirodalmi és zenei tárgyú műveket írt. Dalgyűjteményét a „Nótás album” címen tisztelői adták ki. A Verseghy Kör alelnöke is volt.
Csongor István ifjúkorától foglalkozott irodalommal és zeneszerzéssel. Két, 1932-ben Szolnokon, majd 1934-ben Budapesten is bemutatott színmű zenéjét is ő szerezte. („Mind hősök ők” ill. „Ez a világ nem az enyém”. A városi Zeneegylet és a Tanya csoport alapító tagja volt.
Lengyel Dezső zeneszerző, aki tanulmányait Budapesten végezte, 1905-től a Fővárosi Zeneiskola hegedű tanszakának tanára, a Tudományegyetemi Zenekar megteremtője és karnagya volt. Szerzeményei hazai és külföldi kiadóknál, zeneesztétikai tanulmányai szaklapokban és folyóiratokban jelentek meg. Kiss Gábor és sok más költő versei közül többet megzenésített. Tiszavidék szerkesztője, majd főszerkesztője volt. (1945. dec. 30.–1947. nov. 20.)
Már a bevezetőben utaltunk arra, hogy a helyi irodalom más városokhoz képest jelentős fáziskéséssel tette meg még első kezdetleges lépéseit is. Hogy mégis kialakulhatott egy, a húszas évektől a második világháborúig sőt még azt követően az egypártrendszer s vele a totális némaság ill. elnémítás korszakáig valamiféle – esetenként felerősödő, máskor fellazuló – irodalmi élet, abban az alábbi tényezők játszottak szerepet.
Az első világháború, majd a forradalmak és a kétoldalú megtorlások, a trianoni trauma lélekdermesztő és eszmei zűrzavart, egyesekben elkeseredést, másokban fásultságot okozó eseményei után megindult egy lassú, de fokozatosan erősödő konszolidációs folyamat. Ezt ugyan a nagy gazdasági válság, a baloldali gondolkodásúak iránti gyanakvás és bizalmatlanság légköre, a zsidó származású, lateiner műveltségű értelmiség háttérbe szorítása, az egymást követő u.n. zsidótörvények holocaustba torkolló sorozata, a második világháború meg-megszakította, de létezését, működőképességét teljesen megszüntetni nem tudta. Ez utóbbit csak a Rákosi-rendszer parancsuralma hajthatta végre. Ennek bénító következményeit az amúgy sem megszilárdult szolnoki irodalom évtizedeken át sem tudta kiheverni.
A húszas, még inkább a harmincas években a helyi irodalom kibontakozására kedvezően hatott, hogy a város polgármesteri székébe a szolnoki származású Tóth Tamás került. Az a Tóth Tamás, akinek egyik fivére, Tóth Tihamér, a kiváló szónok és egyházi író, a másik, Tóth Tivadar pedig a szolnoki Verseghy Ferenc Gimnázium tanára maga is tollforgató ember, újságszerkesztő volt. Polgármesterségének 10 éve a város egész közművelődésére pezsdítőleg hatott.
Segítette a folyamatot az is, hogy a városban megjelenő napilapok – bár változó mértékben – szívesen közölték helyi szerzők verseit, tárcáit, s figyelemmel kísérték a helyi irodalmi, művelődési élet eseményeit is. Így az 1923-ban már 31. évfolyamát megért Jász-Nagykun-Szolnok Megyei Lapok, az 1926 és 1939 között hetenként kétszer majd háromszor megjelenő dr. Tóth Tivadar szerkesztette Szolnoki Újság, a „nemzetpolitikai” jellegű 1932-től heti kétszeri megjelenésű Scheftsik György, majd Vidor Győző ill. Áts Ferenc által irányított Nemzeti Jövőnk, valamint az 1919 őszétől megjelenő, s a Keresztény Nemzeti Egyesülés pártjának a lapja, a Szolnok és Vidéke. Szinte valamennyi szolnoki írogató számára az itt megjelenő és verseket, tárcákat rendszeresen közlő újságok biztosították a nyilvánosságot.
Ugyancsak közöltek szépirodalmi műveket a jobbára rövid életű, nem kifejezetten irodalmi időszaki lapok is. Így a hat évfolyamot elbíró Vidor Győző és K. Tóth Lenke által indított Szolnoki Városi Színház Szöveges Műsora, majd ennek folytatásaként Szabó Barna szerkesztette Szolnoki Színházi Újság, ill. a Vidor Győző szerkesztésében, népes szerkesztőbizottság munkájára támaszkodó és csak szolnoki szerzőknek helyet adó Szolnoki Tükör, valamint a Szolnoki Zene- és Moziélet.
Ez utóbbiak – címüktől függetlenül – a darabismertetéseken, szereposztásokon, dalszövegeken, drámairodalmi ismeretterjesztésen kívül szépirodalmat, társadalmi, művészeti, sőt sporttudósításokat is tartalmaztak. Bennük a szolnoki szerzők művein kívül többek között megtaláljuk Áprily Lajos, Fodor József, Gulyás Pál, Kovalovszky Miklós írásait is. (Az utóbbi ezidőtájt a kereskedelmi iskola tanára volt.)
Több kísérlet történt szépirodalmi folyóiratok megjelentetésére is. 1934-től 1936-ig jelent meg a főleg vasutas írogatók írásait közlő Alföldi Esték, a korszak népszerű íróinak, költőinek is helyet adó Kikelet az 1931-32 között élt és Szandai Szabó Sándor által szerkesztett nívós Irodalmi Kurir.
Kedvezően hatott Szolnok irodalmi életének formálódására az 1926-ban alakult Verseghy Ferenc Irodalmi Kör (röv. Verseghy Kör), amely irodalomnépszerűsítő feladatán kívül vállalta a helyi szerzők felkarolását is, és amelynek első elnöke a város polgármestere Tóth Tamás lett.
A város nyomdai kapacitása pedig, a legtöbbet foglalkoztatott három nyomda: a Varga József, Rényi (Róth) Dezső és a Wachs Nándor révén elegendőnek bizonyult nemcsak az újságok, időszaki lapok, hanem önálló kötetek kiadására is.
A szolnoki újságok főleg a harmincas években több, jó tollú, költői ambíciókat is tápláló fővárosi újságírót is a városba vonzottak, akik írásaikkal élénkítették a helyi szerzők által kissé egysíkúvá alakuló irodalmi életet.
Megemlíthető még az évenként két évadban játszó színház ösztönző szerepe abból a szempontból, hogy – a közönségcsalogatás lehetőségét látva benne – esetenként helyi szerzők drámáinak előadására is vállalkozott.
A fentiekben vázolt pozitív és negatív tendenciák tükröződnek a két háború között kibontakozott szolnoki irodalomban is.
Végül, de nem utolsó sorban figyelembe kell vennünk, hogy az ország fellendülő gazdasági helyzete, az értékálló pénz bevezetése, a munkanélküliség átmeneti csökkenése, a bankrendszer megszilárdulása, a Klebelsberg Kunó nevéhez fűződő, a pedagógus értelmiség ezreit jótékonyan érintő kultúrpolitika Szolnokon is éreztette kedvező hatását, s a közhangulat általános javulását eredményezte.
Ezt az ellentmondásosságában is az európai polgárosodás irányába vezető fejlődést törte meg a harmincas évek fordulóján a hazánkat sem kímélő nagy gazdasági válság a maga anyagi és erkölcsi kártételeivel együtt. A Bethlen-éra bukását követő kormányok ugyanis a válságból kivezető utat egyre inkább a fasiszta hatalmakhoz való közeledésben, az irredentizmus felszításában, az ország militarizálásában, az antiszemitizmus törvényesítésében, a szabadságjogok korlátozásában keresték. A bécsi döntések, majd a Kárpátalja, a Délvidék és Észak-Erdély visszacsatolását követően az út – immár visszavonhatatlanul – a második világháborúba való belépésünkhöz, ezzel nemzeti tragédiánk beteljesüléséhez vezetett.
Mielőtt a szolnoki alkotók és műveik ismertetésére térnénk, szükségét érezzük kissé részletesebben is szólni a korszak irodalmi életét befolyásoló szerveződésekről ill. kifejezetten irodalmi jellegű folyóiratokról.
Már röviden említettük a Verseghy Ferenc Irodalmi Kör irodalom- és közművelődésszervező szerepét. Mellőzve most az utóbbit, kissé részletesebben szólunk a körnek a szolnoki írogatók felkarolásában, alkotásra ösztönzésében vállalt szerepéről. Már az 1926. június 9-én történt megalakulás alkalmával elfogadott alapszabályban megfogalmazták a magyar irodalom népszerűsítésén, Verseghy kultuszának ápolásán kívül a helyi írók tömörítését is. Ez utóbbit pályadíjak kitűzésével, irodalmi estek szervezésével, évkönyvek ill. a helyi írók műveinek kiadásával és terjesztésével kívánták elérni. A működő tagok kötelességévé is tették, hogy megválasztásukat követő két éven belül székfoglalót kell tartaniok. A tagok által írt önálló alkotásokat vagy valamelyik másik működő tag mutatta be, vagy – az elnökség hozzájárulásával – maga a szerző.
Utaltunk azokra a történelmi, politikai és gazdasági körülményekre is, amelyek a helyi irodalom kibontakozását elősegítették. Lényegében ezekbe a folyamatokba illeszkedett Szolnok város értelmiségének, polgárságának az a törekvése, hogy ezt a nagyon heterogén összetételű alig 50 éve megyeszékhellyé lett szerencsétlenül szerencsés földrajzi fekvéséből eredően a hadak útjába eső, újra meg újra pusztulásra ítélt, ezért történelmi levegőt árasztani nem tudó várost bekapcsolják a nagyobb irodalmi hagyományokkal rendelkező városok kultúrkörébe.
Ezért teremtettek az alakulást, majd az 1929. évi hivatalos bejegyzést követően közvetlen kapcsolatot a nagy hagyományokkal rendelkező Kisfaludy, Petőfi és Dugonics Társasággal, valamint az ország más irodalmi társaságaival.
A két évtizeden át megismétlődő kölcsönös irodalmi estek, matinék alkalmat jelentettek a helyi alkotók közönség előtti bemutatkozására, ösztönzést újabb alkotások megírására.
Sem a kör vezetősége által tervezett évkönyv, sem a később szóba került folyóirat nem valósult meg, részint anyagi, részint felfogásbeli különbségek miatt. (Az elnökség legtekintélyesebb tagjai ellenezték ugyanis az egyébként ésszerű javaslatot, hogy a tervezett, tisztán irodalmi jellegű folyóiratot bővítsék helytörténeti, gazdasági, társadalmi témájú tanulmányokkal.)
Az elhúzódó viták közben elsikkadt a lényeg, így a kör folyóirata is megmaradt a tervezet szintjén.
Ugyanakkor a kör javára írandó, hogy a tagjai által írt önálló művek kiadását vállalta. A rendelkezésre álló adatok szerint Bodnár Andrásné „Mai lányok” c. regényének ill. Rápolthy Viktor verseskötetének kiadója a Verseghy Ferenc Irodalmi Kör volt.
Lényegében a Verseghy Ferenc Irodalmi Körhöz hasonló célokkal indult a harmincas évek elején a Kiss József Társaskör és a művésztelepi alkotókból, írogatókból, újságírókból összetevődő 1934-38 között élt Tanya Társaság. A szolnoki írogatók többsége mindhárom egyesület munkájában résztvett. Itt említjük meg a helyi kulturális élet anyagi alapjait is támogató és a szolnoki ipari- és banktőke vezető személyiségeit a harmincas évek közepén tömörítő Rotary Klubot is. Nagyjában egészében így rajzolódik ki a helyi irodalom befogadására és ösztönzésére hívatottak köre.
A helyi szerzők megmérettetését is szolgáló szolnoki kiadású irodalmi vagy jórészt szépirodalmi anyagot közlő folyóiratok meglehetősen rövid életűek voltak. Sorozatos megszűnésük okát főleg az anyagiak hiányában kell keresnünk. Ez pedig szorosan összefügg az olvasók, elsősorban az előfizetői kör szűkösségével. Egyetlen folyóirat előfizetőinek a száma sem haladta meg a 4-500-at. Jelentőségüket tárgyunk szempontjából mégis hangsúlyoznunk kell, hiszen a folyóiratban országosan is ismert szerzők társaságában való megjelenés már bizonyos rangot jelentett az újságok hasábjain való esetenkénti jelenléttel szemben. Egyébként az előfizetők száma sem az újságok, sem a folyóiratok esetében nem esett egybe az olvasók számával. A két háború között Szolnokon bejegyzett mintegy 150 egyesület, kör, társaság könyvtárában, olvasószobájában, klubjában, de még a vendéglőkben, kávéházakban, borbélyműhelyekben is kézbe vehették ezeket a vendégek.
A harmincas években három, jobbára szépirodalmi anyagot közlő folyóirat adott helyet – többek között – a szolnoki szerzőknek. Ezek az Alföldi Esték, az Irodalmi Kurir és a Kikelet. A vegyes tartalmúak közül pedig a Szolnoki Tükör érdemel említést.
Az Alföldi Esték szerzői gárdája elsősorban a vasutas írogatók köréből került ki. Főszerkesztője az a Dobos Kálmán volt, akinek verseskötete is megjelent 1933-ban „Üveghangok” címen. A folyóiratot 1934-ben alapította. Tagja volt az írók és művészek „Otthon” körének. Maga is festőművésznek készült, a Képzőművészeti Főiskola növendéke volt. Valószínűleg ekkor került kapcsolatba Glatz Oszkárral és Gyökössy Endrével, későbbi társzerkesztőivel is.
A két háború közti Szolnok legszínvonalasabb folyóirata a Szandai-Szabó Sándor által szerkesztett Irodalmi Kurir volt. Szandai már a húszas évek második felétől kísérletezett irodalmi folyóirat kiadásával. Szerkesztői gyakorlatot a fővárosi Mindnyájunk Lapja rovatvezetőjeként már szerzett, de a helyi viszonyok csak 1931. júniusában tették lehetővé, hogy – Móricz Zsigmond tanácsára – „Reklám Kurir” névvel, évi tízszeri megjelenéssel elindítsa az 4. számtól már Irodalmi Kurir címet viselő folyóiratát. Az előzménynek köszönhető, hogy egyrészt anyagi alapot teremtett a szépirodalmi folyóirat megjelentetéséhez, másrészt jó tollú munkatársakat toborzott maga mellé. Így alakult ki az a szerzői gárda, amely a lap megszűnéséig ki is tartott mellette. Itt most csak a nevekre emlékeztetünk, mivel róluk – mint önálló szerzőkről – a későbbiekben részletesen szólunk.
Közvetlen munkatársként, majd szerkesztőtársként Rusznák Sándor újságírót vette maga mellé Szandai. Tabán Gyula nevét, aki ekkor a szegedi egyetem magyar-francia szakán tanult, már ismertté tették írásai. Ugyancsak ismert név volt az ifjúsági regények s kabarédarabok írója, Kertész Mihály. K. Tóth Lenke a szolnoki köz- és irodalmi élet, újságírás kedvelt alakja volt, Lili András verseit a Nyugat is közölte. Szintén fővárosi és helyi lapokban publikálta verseit Szolnoki Ernő, Baradlai-Remillong Albert. Az utóbbinak „Egy a sok közül” c. verskötete már 1930-ban megjelent, miként Pataky Joachimnak is már több verskötetét olvashatta a szolnoki közönség.
Szabó (Szó) Gyula novelláit is szívesen közölték a lapok. Még a szolnoki újságírás „nagy öreg”-je Vezéry Ödön is adott írást a folyóiratnak.
A főszerkesztőnek azonban arra is kiterjedt a figyelme, hogy a folyóirat rangját, olvasottságát emeli, ha országosan ismert írók írásait is közölheti – még ha másodkiadásban is –. Az alig másfél évet megélt folyóiratban többek között Radnóti Miklós, Bányai Kornél, Tamás Ernő verseit, Nagy Lajos, Gelléri Andor Endre, Zsolt Gyula prózai írásait adhatta közre.
Ami a folyóirat eszmeiségét illeti, megindulásától kezdve következetesen képviselte a hazai progresszió törekvését a gazdasági-társadalmi viszonyok radikális megváltoztatására. Ezt a célt szolgálta a lap kritikai rovata is, de ezt tükrözte szinte valamennyi közölt írás mondanivalója is. Nyilván ez az egyértelműen haladó eszmeiséget sugárzó tartalom is okot szolgáltatott – a szűkös anyagi viszonyokon kívül – a folyóirat megszűnésére.
Szandai Szabó Sándor folyóiratának hasonmás kiadását a Verseghy Ferenc Megyei Könyvtár adta ki 1982-ben „Irodalmi Kurir és előzménye” címmel.
Az 1933-34 között megjelent és rendelkezésre álló adataink szerint mindössze 8 számot megért „Kikelet” részint szolnokinak, részint országosnak tekinthető folyóirat volt. Szolnokinak annyiban, hogy ebben a városban indult útjára 1933. júniusában, s az első négy szám is szolnoki nyomdában készült. (Varga József, Szolnok és Vidéke, Rényi (Róth) Dezső), s az első két számot is szolnokiak szerkesztették; a szolnoki Zsemlye András vezette főmunkatársként az itteni kiadóhivatalt az utolsó számig. És szolnoki volt a folyóirat azért is, mert a 7. szám kivételével valamennyi számban szerepelnek szolnoki szerzők. Legtöbbször K. Tóth Lenke, Kiss Gábor, Pataky Joachim, Szolnoki Ernő, Zsemlye András nevével találkozunk. A szolnoki születésű Zsemlye András akkor 24 éves városi tisztviselő színműíróként már „Ez a világ nem az enyém” c. darabjával sikert aratott.
Választékos, olykor finomkodó stílusban írt versei közül a lap „Sorsom” és a „Bűnbánás” címűt közölte. Az illusztrátorok között Chioviny Ferenc és Pólya Tibor egy-egy alkotásával szerepelt. A szépirodalmi és művészeti folyóiratként jegyzett időszaki lap egyébként rendszeresen közölt írásokat a szolnoki képzőművészeti és zenei életről, ismertetéseket a helyi szerzőkről ill. megjelent műveikről. Gazdaságpolitikai rovatában is találkozunk szolnoki szerző (dr. Elek István) írásaival.
Ugyanakkor országosnak is minősül a folyóirat, mivel a 48 oldalon több-kevesebb rendszerességgel havonta-kéthavonta megjelenő folyóiratnak a 3. számtól kezdve Budapesten, sőt a nyolcadiknak Debrecenben is nyílt szerkesztősége. A közölt szépirodalmi és zenei művek alkotóinak többségét pedig fővárosi, erdélyi, felvidéki írók, írogatók alkották. A kor legismertebb szerzőinek írásait is olvashatjuk a lap hasábjain, köztük Áprily, Babits, Babay, Emőd, Harsányi, Herczeg, Komáromi, Makkai, Tamási, Vályi Nagy, Zilahy, Zsigray verseit, elbeszéléseit.
Ami a lap eszmei irányultságát illeti, már Tóth Tamásnak, az első szám elé írt „Útravaló”-jából érezhető, hogy a lap Trianon fájdalmas utóhatásából, a gazdasági válság okozta elkeseredésből való kilábalás elősegítését várta az irodalom eszközeivel. A második szám szerkesztői üzenete pedig még egyértelműbbé teszi a folyóirat eszmei célkitűzéseit: „... fáradságot nem ismerő, egyiramú munkával küzdjön tovább a Kikelet mint szerény, de kemény kötelességű ököl – mindnyájunk Nagy céljáért: a Revízióért!”
Bár a Kikelet szerkesztősége mindent elkövetett előfizetői, olvasói megtartásáért (kottás mellékletek, dalok, receptek, rejtvények stb), a folyóirat mégsem tudta elkerülni a szolnoki időszaki lapok korabeli körülmények okozta végzetét: nem egészen két évfolyam megjelenése után megszűnt. Szolnoki kötődése révén, helyi szerzőink egyik publikációs fórumaként beletartozik városunk irodalmi életébe.
Tekintettel arra, hogy a két háború között Szolnokon író és alkotó költők és írók működése gyakorlatilag azonos időszakra esik, eltekintünk az előzményekben alkalmazott időrendi tárgyalástól. Ehelyett megkíséreljük azt a közös szálat megragadni, amely szerzőinket bizonyos szempontból összefűzi. Ahol a feltárt ill. a rendelkezésünkre álló szűkös adatok lehetővé teszik, utalunk az életpálya legfontosabb állomásaira. Ezek hiányában csupán a művek ismertetésére kényszerülünk szorítkozni. Így is számolnunk kell azzal a gonddal, hogy vannak olyan bibliográfiailag jegyzett szerzők, akiknek a műveihez nem lehetett hozzájutni.
Az első részben követett gyakorlatnak megfelelően szerzőink szolnoki működésének, ill. műveinek ismertetése után „ízelítőt” közlünk írásaikból. Tesszük ezt egyrészt azért is, mivel ezek legtöbbje nem vagy csak nehezen hozzáférhető olvasóink számára. Másrészt azért is, mert vélhetően kiegészítik a róluk rajzolt, olykor a kényszerűség diktálta vázlatos képet.
Író szerkesztők
Vezéry Ödön
1841-1940
1941-ben Nagybányán született. Jogi tanulmányainak befejezése után 1861-ben Szatmár vármegye aljegyzője lett, de egy év után már a fővárosban találjuk, ahol a rövid ideig tartó hivatalnokoskodást a színészi élettel cserélte fel. Shakespeare születésének 300. évfordulóján lépett először színpadra Óbudán. Különböző színtársulatok tagjaként megfordult Kiskőrösön, Baján, Győrött, majd Debrecenben. Már fiatal színészként számos színdarabot fordított magyarra.
1878-ban Sípos Orbán alispán hívására került Szolnokra. Előbb aljegyzőként, majd 1881-től várnagyként szolgált a megyeházán. Az 1896-os millenniumi ünnepségek megyei megszervezésében jelentős szerepet játszott, s míg tehette, támogatta a szolnoki állandó színház megteremtését. A századelő politikai változásai miatt nyugdíjazását kérte. Átvette a Jász-Nagykun-Szolnokmegyei Lapok szerkesztését, s hosszú életének végéig megmaradt kedvenc lapja főszerkesztőjének.
Húsznál több színdarabot – köztük a Denevért – fordította hazai nyelvre. Nevét lapszerkesztői és műfordítói munkássága őrzi.
Itt egy, az Irodalmi Kurirban közölt emlékezését idézzük.
Találkozásom Petőfivel
„Rég ideje annak, több mint 80 esztendeje, amikor Petőfi Sándor a nagy költő Endrődre, Szendrei Júliához járogatott, a főhadiszállást azonban Koltón, druszájánál, őszinte, talán egyetlen önzetlen igaz barátjánál, Gróf Teleky Sándornál tartotta. A két Sándor az alig egy órai távolságra levő Koltóról csaknem naponta bejárogatott Nagybányára. Ott Sándor anyjánál, az öreg Teleky grófnőnél egy vendégszoba volt fenntartva, hol a két Sándor Mária ligetben, vagy a külső vendégfogadóban olykor-olykor lezajlott mulatságok után kipihenték az éjszaka fáradalmait.
Akkor sokszor találkoztam Petőfivel, ki többször szólított meg bennünket: – No, kis honvédek, hogy vagytok? – mert Gróf Teleki Edussal honvéd uniformisban voltunk öltözve. Apró nebulók voltunk, normalisták a második klasszisban, mint elkényeztetett úrficskák frekventáltuk az iskolát úgy ahogy jól esett. Röszler Antal professzorunk felügyelete alatt, kihez naponta Gróf Teleky Edussal privátára is járogattunk, hogy otthon ne alkalmatlankodjunk, hanem gondos felügyelet alatt töltsük a napközi szüneteket.
Röszler Antal, a mi kedves professzorunk, pocakos pápaszemes kedélyes bohém bácsi volt, mint zenész, művész egyszersmind a műkedvelő társulat direktora, annak az akkor híres nagybányai műkedvelő társulatnak mellyel Megyeri Károly is eljátszotta a Peleskei nótáriust azon alkalommal – amidőn bátyjának, – drága jó nagyapámnak, – megyeri Stand Pál, Nagybánya szabadkirályi bányaváros fő-fő bírájának látogatására érkezett Nagybányára, és a Felsőbánya utcai kúrián szállt meg.
A nagybányai műkedvelő társulatnak tehát birtokában volt a „Peleskei nótárius” még ma is nagyon élvezhető eredeti magyar bohózatnak minden rekvisituma, nevezetesen: a sasiros frakkok és papirosból cachirozott chasseur sisakok.
A privátak felügyelet nélküli délutánjain, amikor kissé több szabadságot élvezhettünk, betekinthettünk a műkedvelő társulat garderobjába, mely a Teleky-háznak egy kis földszinti helyisége volt, – ott összekutattunk mindent, a sok lim-lom között leginkább a sasirosok felszerelése iránt érdeklődtünk.
– Jerünk játszunk sasirost, – indítványoztam én.
– Jó, én leszek a káplár, – jelentette ki Edus.
Hozzáláttunk az öltözködéshez. Egy-egy vörös hajtókás kék frakkot, melynek bármilyen rövid volt is a fityegője, a földet érte. Hozzá a sisak végül a kard, melyet magunk után vonszoltunk.
No, most fel az emeletre. A vasrácsokra elhelyezett 200-300 öl hosszú emeleti folyosó deszkapadlózatán toporzékoló léptekkel, lovassági rövid galoppban végigdübörögve, olyan zajt csaptunk, hogy az egész épület csak úgy rengett belé.
Sándor bácsiék a folyosóra nyíló szobában délutáni sziesztán szenderegtek, a zajra megrémülve ugrottak fel jóízű álmukból, s az ajtót feltárva meglepetéssel bámulták a sasiros invasiot. – Ördögadta teremtette gyerekek, ne csináljatok itt olyan nagy zene-bonát, – az ember nem is alhatik miattatok.
– Egy, kettő lefelé az udvarra, ha nem lesz csend, én intézek attakot a sasirosok ellen! – E szavakkal a szobából egy hosszú lineát kihozva, borzas fejjel egy ingujban, fenyegető állásban állta utunkat Petőfi Sándor.
Mi ekkor jóízűn nevetve a folyosó végére visszavonultunk, ők pedig az ajtót magukra zárták. Ismét nyugodni tértek.
– Gyerünk Ödi! csináljunk még egy attakot. Aludjanak éjjel – bátorított Edus.
– De hátha kikapunk!?
– Oda se neki! Hajrá! tradra, tradra – rajta.
Megindultunk még nagyobb dübörgéssel. Alig haladtunk az ajtóig, – amidőn az megnyílt – Petőfi jött ki a lineával és nekem – ki az arrier gárdát képeztem, egy párszor jól a frakkomra vágott.
– No sasirosak! ugy-e megretiráltok?!
– Jaj ajjaj, – kezdtem ordítani.
– Menjünk, mondjuk meg a nagymamának! Nekünk ilyen vendég nem kell. Menjenek Koltóra, ott verekedjenek – sírt velem együtt a kis gróf.
Az öreg grófné, a nagy zajra és ordításra ijedten a folyosón termett.
– Na, Kinder ... mi baj?
– Sándor bácsi – a vendég megverte Ödit.
– Ejnye, ejnye! Lássátok, – miért is csináltok oly nagy zajt?
Így történt ez örökké emlékezetes és utolsó találkozásom Petőfivel.”
Vidor Győző
1905-1979
Kovalovszky Miklós, a nemrég elhunyt kiváló irodalomtörténész és nyelvész írta róla: „... egy .. fiatalabb kolléga... – épp a kereskedelmi szaktárgyak tanára – Proustot olvasott eredetiben, s lapot szerkesztett; csodáltam egyetemes érdeklődését és tudását, művészeti és irodalmi tájékozottságát.” Az egykori tanártárs idézett szavai tömör és találó jellemzést adnak Vidor Győzőről, múltbéli és még ma is élő diákok seregének tanáráról, a régi Szolnok elismert és cselekvő részeséről, a jó tollú újságíróról, szerkesztőről és kritikusról, a ragyogó szervezőkészségű közművelődési és tanügyi szakemberről.
Az 1905-ben Szolnokon született közgazdász 1922-ben a Közgazdaságtudományi Egyetem hallgatója lett. Az egyetemen a gazdaság-történeti szemináriumban tevékenykedett. 1926-tól 1948-ig a Szolnoki Községi Felsőkereskedelmi Iskola tanára volt. A Verseghy Ferenc Irodalmi Kör tevékeny tagjaként előadássorozatokat tartott irodalmunk nagyjairól, s hamarosan a Szolnoki Újság munkatársa lett, majd tanári munkája mellett 1936 októberétől 1944. júniusáig a Nemzeti Jövőnk felelős szerkesztőjeként dolgozott. 1945. május 1-jétől 1946 augusztusáig pedig a Tiszavidék c. lap felelős szerkesztője volt. Közben, 1933-ban a színházi évadok alatt a Szolnoki Városi Színház Szöveges Műsorát is szerkesztette szerkesztőtársával K. Tóth Lenkével együtt. Még az év őszén elindította a Szolnoki Tükör c. időszaki lapot. A folyóirat az Irodalmi Kurir megszűnése után hézagpótló szerepet töltött be Szolnok irodalmi, művészeti és sportéletében. A lap az akkor élő legjobb szolnoki tollforgatók orgánuma volt – sajnos – csak két évfolyamon keresztül. Szülővárosához való ragaszkodása, Szolnok szeretete késztette arra, hogy alig 22 évesen (!) maga köré gyűjtve idősebb és fiatalabb kollégákat megszerkessze „Szolnok” (Fejezetek a város múltjából) c. és a várostörténet 1867-től a könyv megjelenéséig eltelt 50 esztendejének részben tudományos, részben novellisztikus feldolgozását. A 100 oldalas mű ma is forrásértékű.
Saját írásainak önálló kötetbe formálását azonban nem érhette meg. Régebben a tanári munka mellett minden energiáját lekötő újságírás-szerkesztés a szinte folyamatos közéleti szereplés a Verseghy Kör rendezvényein, a Művésztelep kerti ünnepélyein, tevékeny részvétel a Művészeti Egyesületben, a „Tanya” csoport elnökségében, a Magyar Amatőr Fényképészek Szolnoki Csoportjában akadályozta ebben. 1945-öt követően a helyi oktatásügy újjászervezése, a Verseghy Kör új életre keltése, a politikai életbe való intenzív bekapcsolódás, országgyűlési képviselőség vonta el az írástól.
1948 nyarán a fővárosba került, mivel munkássága elismeréseként a kereskedelmi szakoktatás főigazgatójává nevezték ki. A hivatali munkát később a Ponty utcai kereskedelmi ill. közgazdasági szakközépiskola igazgatói székével cserélte fel. Csak ekkor s főként rövidre szabott nyugdíjas éveiben írt össze egy kötetre való, leginkább az irodalmi tárca műfajába sorolható írást, amelyet a Verseghy Ferenc Megyei Könyvtár adott ki.
A „Borús évek – derűs képek Szolnok város múltjából” címmel megjelent kis kötet városunk múltjának olyan epizódjaiba is bepillantást enged, amelyek részei ennek a változatos múltú, hol elpusztult, hol újjáéledt, lakóit illetően sajátos összetételű alföldi városnak.
A korabeli szolnoki élet miniatűrjeit, egy letűnt világ jellegzetes figuráit, kis- és nagypolgárait, művészeit és művészkedőit, bohémjait, kis- és nagystílű kóklerjeit hol fanyar humorral, hol megértő íronáival ábrázolja.
Igaz ugyan, hogy napilapokban, folyóiratokban elszórt cikkein kívül mindössze az említett két könyv őrzi az írogató Vidor Győző emlékét, 2 évtizedes irodalomszervezői, szerkesztői munkája révén mégis szervesen beletartozik a két világháború közötti Szolnok irodalmi életébe.
Egy igazi műértő
„Pólya Tibor vérbeli reneszánsz ember volt a XX. században. Jelentős művész, festményei, ha olykor emlékeztettek is a holland mesterek képeire, a magyar alföldi életet tükrözték: sajátos jelleget adott nekik szelíd bájuk, kedves humoruk. Egyik úttörője volt a modern magyar plakátművészetnek. A Törley-plakátjai akkor világszínvonalon állottak. Remekül rajzolt, a 30-as évek elején Szolnokon a pénzügyigazgatóság épületében karikatúra-kiállítást rendezett szolnokiakról. Soha olyan vidám, hahotázó nézősereget, mint azon a kiállításon. (30 pengő volt egy karikatúra ára, több példány rendelésnél jelentős árengedmény!). Flóbert-puskájával ötven lépésről eltalálta az élére állított kártyalapot. (Erre a tudományára volt a legbüszkébb). Pompás elbeszélő volt, mindig a társaság középpontja. Nagy mókamesterként szerette mulattatni, szórakoztatni az embereket. Ez egyébként az igazi humanista egyik jellemzője.) Ráadásul mindezekre: igazi férfiszépség, – a múlt s jelen filmsztárjai elbújhatnak mellette. – Fel kellett figyelni rá: nyáron fehér trópusi parafasisakot tett fel, ő viselt először rövidújjú színes ingeket.
Örökös anyagi gondok között élt. De erről soha senkinek se szólt. Pénzkeresés végett Amerikát is megjárta. Egyik legragyogóbb elbeszélése volt, midőn kifejtette: ahhoz, hogy Amerikában húszezer dollárt keressen húszezeregy dollárt kellett elköltenie. Gazdasági nehézségei miatt költözött le családjával Pestről Szolnokra. Itt mindenki ismerte, szerette. Szép Ernő egyszer nem címezte meg a Szolnokra írt levelezőlapját, csupán egy fejet rajzolt, a jobbszemen monokli, két oldalt kibondorodó hajfürtök – semmi mást. A postás gondolkodás nélkül vitte a lapot a telepre Pólyának.
Szeretett a művésztelepi parkban festegetni. Jancsó Lajos ötletéből a parkot közkertté nyilvánították, kezelését átvette a városi kertészet, s ezzel jelentős anyagi tehertől szabadította meg a fenntartó Művészeti Egyesületet. A park közkert volt – ápolt és tiszta –, de a szolnokiak megtartották a bejáratnál lévő tábla kérését „Kérjük a látogatókat, ne zavarják a telepen lakó művészek nyugalmát”, elsétáltak a Damjanich-szoborhoz, a „vártoronyhoz”, egyszer-kétszer végigmentek az angol stílusú park sétányain, – egyébként csend és nyugalom honolt.
Egy nyári napon – Pólya maga mesélte el – festett a parkban. Egyszer csak lépteket hallott a háta mögött, majd valaki leheveredett a fűre. Pólyát felvillanyozta ez a lelkes néző. „Előre- hátraléptem – úgymond – gusztáltam a készülő képet, előre tartva az ecsetet méregettem a perspektívát, s buzgón kevertem a palettán a festéket.”
Egy óra is eltelt. Pólya végül is kíváncsi lett ki ez a műbarát, művészetének ez a kitartó bámulója. Hátra fordult. A fűben Bába Rozi ült, a hírhedt tabáni kerítőnő. Pólya elszontyolodott, buzgalma lelohadt. De ő csak kedves tudott lenni. Barátságosan üdvözölte Bába Rozit.
– No, mit szólsz hozzá, Rozi? Tetszik a képem?
– Nem a képet néztem én, Tibor, hanem magát, és azt számolgattam, mennyi pénzt kereshettem volna magán, ha jánynak születik.”
Szabó Barna
1892-1944
A szolnoki „nagyvárosi” részen meghúzódó kiskocsmából, s a bolttal egybeépült házikóból elindult nehezen fékezhető fiúcska a helyi gimnázium elvégzése után Pesten és Kecskeméten jogot hallgatott, de már elsőéves jogász korában eljegyezte magát az újságírással. A budapesti „Nap” Szolnok megyei tudósítójaként, majd a „Tiszavidéki Újság” belső munkatársaként dolgozott. Ezzel egyidőben már segédszerkesztője, majd felelős szerkesztője a Szolnokon 1911-13 között megjelent Újság c. kormánypárti lapnak. Ezt követően a Sípos Orbán által szerkesztett ellenzéki Független Lapnak lett helyettes szerkesztője, s maradt is az első világháború kitöréséig. A háborúból bőven kivette a részét. A szolnoki állomáshelyű 68. gyalogezred tisztjelöltjeként került orosz hadifogságba. Itt is lapot szerkesztett, majd hadifogoly színházat igazgatott. A fogság, s azt követő időszak egyébként is bő élményanyagot nyújtott számára. Japánon, Kínán, Ceylonon, Egyiptomon át hosszú és kalandos tengeri út után csak 1920. karácsonyán került haza. Itthon hamarosan az Estlapok munkatársaként küldte tudósításait Szolnokról, ahol a Szolnoki Újság 1926 évi megindulásától a lap munkatársa, majd 1937-38 között főmunkatársa volt, azaz mindaddig, amíg tollat szabadon használhatta.
Szorosabban vett irodalmi tevékenységének kezdetét az 1925 március idusára kiadott „Napló” (írások Szolnokról a szolnokiaknak) c. könyve jelenti. Ebben a tarka tartalmú kötetben várostörténet, városházi furcsaságok felvillantásától hadifogoly emlékek novellisztikus feldolgozásáig sok minden megtalálható. Egyik legjobb írásában keserű iróniával ír arról, hogy a világháborús hősök emlékművének elhelyezésére hivatott bizottság tagjai „... nem tudják eldönteni, hol álljon az emlékoszlop. Csodálatos – folytatja –, hogy a háborúban milyen jól tudták, hogy kell a magyar baka, aki olyan alázatosan és mégis olyan büszke önérzettel tudta mondani: „Melde gehorsamst, hier!”
Következő könyve megjelenéséig 13 hosszú év telt el. Igaz, megfeszített újságírói munkával. Miközben itt Szolnokon elindította és szerkesztette a Zene és Mozi Élet, majd a Szolnoki Színházi Újság c. időszaki lapokat, felelős szerkesztőként 1936 márciusában útjára bocsátotta sajátos hangvételű folyóiratát „írások” címmel. Egyidejűleg 14 (!) fővárosi lapnak volt a munkatársa. Magános harcosként küzdött Szolnok város becsületéért, amikor a várost a panamák lápvilágaként emlegették országszerte, s amikor mindenki félve hallgatott, ő ügynöke lett a pesti újságokban Szolnoknak. Ő maga így emlékszik, erre „Elevenek és holtak” (Emlékezés békére, háborúra, eseményekre, emberekre) c. és 1938 szeptember végén megjelent könyvében: „Én szeretem Szolnokot egy szerelmes diák egetvívó rajongásával és amikor azt láttam, hogy bajban van a jóhírneve, kiállottam érte a placcra”.
Emellett alaposan kivette a részét a város közéletéből is. Elnöke volt a Kiss József irodalmi körnek, főtitkára a Szolnoki Sakkörnek, választmányi tagja az írókat és művészeket tömörítő „Tanya” egyesületnek és munkatársa a Jász-Nagykun-Szolnok Vármegye Múltja és Jelene nagy monográfiának. Mint ő mondja némi iróniával „Közéleti harcos voltam csupán, de a régi, kopott, divatjamúlt egyenruhában.”
Bizony, a könyv megjelenése idején már érezhető volt, hogy titokzatos viharfelhők közelednek felénk, s a hazai zsidóság egyre szorongóbb szívvel figyelte az események alakulását. Óriási optimizmus és a leírt szó erejébe vetett töretlen hit kellett ahhoz, hogy szinte percnyi pihenés nélkül bocsássa útjára ezt a könyvet és további műveit. Dehát ő – mint írja „Letette a garast, amikor bejelentette könyvét, beváltja az ígéretét. Mit lehet tudni, hátha nem lesz módja többé az ígérethez sem.”
Még megadatott neki, hogy 1941 májusában újságírói működésének 30. évfordulójára megjelentethette „Meseváros” (írások a régi Szolnokról és öreg Szolnokiakról) c. könyvét. Orosi József, Tabán Gyula, Kissné Tóth Lenke verssel köszöntötték azt az írót, akinek zászlaján csak egy név volt: Szolnok.
Ezt a megállapítást erősíti negyedik s egyben utolsó könyve, az „Ismeretlen Szolnok” 1941. novemberében. „Scribere necesse est.” – írni pedig kell – biztatja önmagát, mintha előre tudná, hogy a nyomorító hatalom röviddel ezután végleg kitépi kezéből a tollat. Ebben a művében is a szeretett város, Szolnok a téma. Olyan mozzanatokat kutat és tárt fel a város múltjából ebben a vegyes tematikájú könyvben, amelyeket nem őrzött meg a hivatalos történetírás, de amelyek nélkül ma is szegényebb lenne minden városához ragaszkodó szolnoki polgár emlékezete.
1944 végzetes nyarán aztán ő is elindult szerencsétlen szolnoki hit- és sorstársaival együtt azon az úton, ahonnan nem volt visszatérés. A „meseváros” nem tudta megvédeni múltjáról oly szépen mesélő fiát.
Változatos tartalmú írásai közül Dr. Elek Istvánnak, Szolnok egykori tisztifőorvosának, a városi közélet egyik kiemelkedő alakjának portréját közöljük.
Dr. Elek István
„A legtöbbet dolgozó és a legkülönfélébb munkát végző szolnoki. Orvos, régész, közgazdász, újságíró, műfordító, vagy amit akartok. Azonkívül és mindenekelőtt a Duna-Tisza csatorna szolnoki torkolatának fáradhatatlan előharcosa. De nem kontárja, sőt nem is dilettánsa annak, amihez fog.
Aki ismeri, aki sokat van vele együtt, meglepődve látja, hallja és vallja, hogy mennyit olvas és mennyit tud. Szinte nem érti az ember, hogyan képes ennyi mindenféle tevékenységre.
Hatkor már a piacot járja, kilenckor a hivatalában van, tízkor cikket ad le a Szolnoki Újságba, tizenegykor arról beszél, hogy új és értékes szolnoki térképet vásárolt a régi Szolnokról. Délben memorandumot szerkeszt az alföldi öntöző csatornák ügyében. Egykor Heine valamelyik verse megtetszik neki: lefordítja. Kettőkor halálos szerencsétlenséghez viszik a rendőrök, de háromkor már kihúz a zsebéből egy értekezést arról, hogy lehetne jól és okosan megoldani a szolnoki prostitúció égető kérdését. Négykor Verseghy díszbekötött verseivel kezében esztétikai vitát kezd irodalmi professzorokkal, de öt órakor már a Nemzeti törzsasztalánál ül – tejes kávé mellett – és a garden partyval kapcsolatban éles ellentétbe kerül Pólya Tiborral. Hat órakor siet a Sz. U. redakciójába, mert meg akarja tudni, szükség van-e másnap a havi városi orvosi beszámolóra. Hétkor – beteghez menet – elmeséli, hogy mit beszélt legutóbb a Rotaryban és miről szól legközelebb, nyolckor eszébe jut, hogy családja is van, hazasiet, de azonnal cikkírásba fog a biztosítók és hajózási vállalatok szaklapjába. Kilenckor végre megpihen, leveleket ír és adatokat gyűjt a negyedéves jelentéshez, majd grafikonokat rajzol arról, mibe kerül a nagy csatornán egy mázsa búza felszállítása Pestre Szolnokon át és – óh, borzalom! – Csongrádon keresztül.
Mikor „él”, mikor alszik, mikor szórakozik, mikor olvas... a jó ég tudja.
Akik itthon voltak, azt mondják, a háború, a forradalom és különösen a kommün alatt megbecsülhetetlen szolgálatot tett a városnak. Életeket, vagyonokat mentett meg, és közben megfeledkezett magáról, családjáról, hogy másokon segítsen.
Csak két hibája van. Nem szabad vele vitatkozni, és nem szabad ellene politizálni. A vitákban mindig igaza van, a politikában soha. Kitűnő debatter, az ellenvélemény legkisebb Achilles-sarkát is észreveszi, a politikában azonban elfogult Kenéz párti és – ami még nagyobb baj – szörnyen szereti az egyhangú választásokat.
Megkérdeztem, mit érzett, amikor olvasta a lapokban, hogy a Duna-Tisza csatorna aktuális lett és közeli megvalósulása lehetséges.
Ezt válaszolta:
– Mi volt az első gondolatom? Az első érzésem, amidőn Dr. Kállay Miklós földmívelésügyi miniszter szentesi beszédét olvastam? Semmiesetre sem az öröm. Én bizonyosra vettem, vártam, hogy ennek be kell következni, mert a csatorna megépítése nem előny, hanem létkérdés. Az első érzésem a beszéd elolvasása után nagy izgalom volt, hogy mi az én teendőm most, az egyetlen helyes megoldás, a szolnoki torkolat érdekében. Meg szerettem volna – mint egy ember! – mozgatni egész Szolnokot. Szerettem volna minden itt lakó, vagy másutt tartózkodó szolnokit felrázni. Írtam egy cikket. Elmentem sétálni. Diktáltam, hogy jobban tudják olvasni, egy másik cikket. Ismét sétáltam. Majd társaságba mentem, de nem tudtam másra gondolni: Mi a kötelességem? Mit kell tennem?
– Másnap korán ébredtem. Dolgoztam. Éreztem, tennünk kell, nehogy lemaradjunk, mint azt csúfondárosan éppen Szolnokon mondotta egy kultúrnapon Krüger Aladár, a csongrádi képviselő: „Szolnok arról nevezetes, hogy vagy tizenháromszor elesett, de mindig ostrom nélkül adták fel Szolnok várát” – Most meg kell mutatnunk, – gondoltam – hogy nem adjuk fel, megvédjük Szolnok várát, mert ez nemcsak Szolnok, de az egész magyarság érdeke.
Ha szobrot akar majd állítani neki a hálás utókor (mert egész bizonyosan kap valami emléket), mintázzon meg a művész egy perpetuum mobilét. Az most is. Örökmozgó, soha nem nyugvó, fáradhatatlan motorja Szolnoknak.”
Az Irodalmi Kurir köre
Szandai-Szabó Sándor
1903-1978
Szandai-Szabó Sándor a szolnoki tollforgatók legismertebb tagja határainkon innen és túl. Igaz, nemzetközi elismertségét nem annyira írásainak, mint inkább szobrászati alkotásainak köszönheti: Bronzplasztikáit, főleg nonfiguratív fém munkáit a párizsi közönség is megcsodálhatta 1958-as kiállításán. Egyébként 1937 és 1974 között hazai és külföldi múzeumokban rendezett 12 önálló kiállításán – köztük az 1968-as szolnokin – bizonyította szobrászi tehetségét. 30 szobra ill. kútfigurája díszíti magyar városok parkjait. Kisplasztikái pedig bronzba öntve őrzik számos magyar író, költő arcképét.
Kevesen tudják, hogy a szolnoki evangélikus templom szószékét és hatméteres oltárát is ő készítette fehérmárvány zúzadékból valamikor a húszas évek végén. A szemlélő ma is rácsodálkozhat a templom külső homlokzatán művészien megformázott Luther-rózsájára.
Munkásságát a rangos folyóiratok – köztük a Magyar Könyvszemle, az Új Írás – elemezték, a Jászkunság pedig 1980 szeptemberében három tanulmányban is foglalkozott főleg szobrászi ill. irodalomszervezői tevékenységével.
1903. március 7-én született Szandaszőlősön szegényparaszti családból. Édesapja napszámos munkával, szolnoki építkezéseken végzett segédmunkával kereste kenyerét. Az anyja által művelt néhány holdnyi föld termése s a gyakori munkanélküliség miatt gyéren kapott munkabér együttesen is csak nagyon szűkös életkörülményeket biztosított a családnak. Édesapja téli estéken meg a munkahiányos napokon fafaragással foglalkozott. Talán fia is tőle örökölte kézügyességét. A szülők nehéz anyagi helyzetük ellenére a szolnoki elemi iskolai évek után a mezőtúri ref. gimnáziumba íratták. Itt került barátságba a szintén túri diák Tamkó Sirató Károllyal. Érettségi után Szolnokon helyezkedett el egy gipszszoboröntő műhelyben. Szandaszőlősi születésén (innen ered művészi neve is), szolnoki tanulóévein, a Kassák-Lengyel-Tabák-féle szolnoki szociofotó kiállításon való meghurcoltatásán kívül ez utóbbi köti legerősebb szálakkal városunkhoz. Az írás, az alkotás vágya korán az újságírás felé vonzotta. A Pesten megjelenő „Mindnyájunk Lapja” majd a „Magyar Úri Asszonyok Lapja”, a „Háztartás” foglalkoztatta. A Mindnyájunk Lapja rovatvezetőjeként rendszeresen beszámolt 1927-ben Szolnok társadalmi életéről. Már ekkor szeretett volna önálló, szavai szerint „művészetet, igazságot, emberséget adó lapot” indítani Szolnokon. Lapengedélyi kérelmének sorozatos elutasítása után végül „Reklám Kurir” címmel évi tízszeri megjelenéssel napvilágot látott a reklámot és irodalmat ötvöző folyóirat, amely a 4. számtól már Irodalmi Kurir fejlécet kap, de igazán irodalmi folyóirattá a II. évfolyam 1. számától, 1932 februárjától válik. A folyóiratról részletesebben szóltunk már dolgozatunkban.
Az Irodalmi Kurirban megjelent novellái, néhány verse kivétel nélkül azt érzékeltetik, hogy érdeklődése és rokonszenve a dolgozó vagy éppen állástalan kisember, az élet örömeinek legfeljebb morzsáit csipegető, lenézett vagy megalázott ember felé fordul. Ez különösen „A nyomorult”, „A kapu”, az önéletrajzi elemeket felvillantó „1910-ben születtem” és különösen „A kereszt” c. elbeszéléseiben érződik erősen.
Nem lehet megindulás nélkül olvasni a szandai kis házikóra, kora gyermekségének keservesen nehéz éveire, a jobb sorsra érdemes, de az embertelenül nehéz munkában halálosan megrokkant édesapjára emlékező „Az apám” c. novelláját. Az önhibájukon kívül élet szélére kerültek sorsának olykor móriczi mélységű bemutatása már önmagában lelkiismeret ébresztő, de a „24 óra”, a „Költözködés 1932-ben” vagy az itt közölt „Varjú a karón” c. írásai a tiltakozás, az egyéni vagy a kollektív lázadás lehetőségét, – s tegyük mindjárt hozzá, – összefogottság hiányában reménytelenségét is felmutatja.
Szandai novellaírói kvalitását nem csupán az Irodalmi Kurirban megjelent írásai igazolják. A Reklám Kurir 2. számában is olvasható „A diófa” c. elbeszélése már 1932-ben bekerült az ötven magyar író novelláit tartalmazó „Novellák könyvébe”. „Otthagytam a falut” c. elbeszélését pedig a Nyugat közölte. Babits Mihály jegyezte meg erről az írásról, hogy „különös örömet” jelentett neki az elolvasása.
Az Irodalmi Kurir megszűnését követően a fővárosba kerülő Szandai figyelme egyre inkább a szobrászat felé fordult, de baráti kapcsolatai elevenek maradtak írótársaival: Móricz Zsigmonddal, Nagy Lajossal, Kassákkal, s különösen Tersánszky Józsi Jenővel. A képzőművészek közül Aba Novák Vilmos, Szőnyi István, Iványi Grünwald Béla, Domanovszky Endre tartozott baráti köréhez.
Az írástudatlan, de a fafaragáshoz ösztönös adottsággal értő szandai napszámos fia tehát nagyívű pályát futott be. De a holt anyaggal vívott első győztes csatája éppúgy Szolnokhoz kapcsolja, mint az élő szó mestereként megteremtett irodalmi folyóirata, az Irodalmi Kurir s benne műves novelláinak nagyszerű sora.
1978-ban hunyt el. Nevét sajnálatos módon nem őrzi az Új Magyar Irodalmi Lexikon sem.
Varjú a karón
„A forró napon csoportokban kígyózott a menet. Férfiak és asszonyok rongyaikban tarkállottak. Az országúton egymás hangját még túl zsibongták, de mire a városba értek, már némán ballagtak egymás mellett, mintha halottaskocsit kísérnének.
Megállottak a piactéren, a városházával szemben. Az árujukat pakoló piaciárusok csoportja még növelte a tömeget.
Földműves munkanélküliek voltak.
A forró aszfalton ácsorgókat sűrű süket csönd lepte meg.
Hónapok óta készülődtek a tüntetéssel. Vezetőjük Fekete András volt. Csontos arcát sötét barna szín borította. Apa, anya nélkül nevelkedett a faluban. Mire megnőtt, végigszolgálta a falut, kenyérért. Amikor a háborúból hazakerült, ott folytatta a. munkáját, ahol abbahagyta. Beszédes természetével a falu napszámosainak vezetője lett.
A polgármester szobájában álltak. Két társa gyámoltalanul, lehajtott fejjel, eleinte még bátortalanul bólongatva helyeselte Fekete András beszédét, de később a polgármester szigorú kiáltására a bólongatást is abbahagyták.
Munkát kérünk! – könyörgött fekete ünneplőben András.
Nem nélkülözők voltak, hanem éhesek. Egyszerű földmunkások. El sem indultak volna kérni még most sem, ha András nem beszéli rá őket.
– Fáradságosabb a paraszt embernek kérni, mint tűrni, – motyogta András.
– Maguk zavargók! – kiabált a polgármester. – Akiknek még ilyen jó fekete gúnyájuk van, mint kendteknek, azok nem éhezhetnek annyira, ahogy azt itt sírják.
– Ez csak azért van nagyságos polgármester úr, mert tisztes gúnyánkat csak nagy ünnepeken szoktuk felvenni vagy mulatságban, de már évek óta nem mulattunk, így hát megkímélődött, – válaszolt András, – meg nem akartunk egy úr elébe rongyosán gyünni. Nem vagyunk mi zavargók, nagyságos polgármester úr. Mi egyszerű földmívesek vagyunk, akiknek a türelme jobban nyúlik, mint a legfinomabb rétestészta. Itt a munkaidő, belehaladtunk a nyárba, a paraszt ember idejébe, de nincs annyi munka, hogy ma jóllakhassunk, hát akkor mit gyűjtünk télire. Nagyobb részünk még olvasni sem tud. Nem tudunk mi magunkon tudománnyal segíteni, csak azt látjuk, hogy nincs munka. Osztán ide hozzuk az adót, hát ide gyüvünk munkát kérni. A mi vezetésünk a polgármester úr kezébe van, hát elgyüttünk kérni, hogy irányítson valami munkaalkalomhoz. Akármilyen nehéz munkát elvégezünk becsülettel, csak legyen. Csak ez a kérésünk nagyságos polgármester úr. Nem akarunk mi csinálni semmit, nem kenyerünk a zavargás.
A polgármester hahotázva verte a combját, csak úgy rengett belé a szoba:
– Hát csináljatok! Azt akarom, hogy csináljatok! Ijesztgettek? – és öklével verte az asztalt, közben durva szitkokat szórt a küldöttség felé.
Fekete Andrásnak arcába szaladt a vér, és még feketébb lett a szégyentől. Kirohant az erkélyre. A polgármester a hajdúra kiáltott:
– Fogja meg, mert leveti magát a kövezetre.
András nem ugrott le, hanem az erkély rácsán felkúszott a tetőre. Megkapaszkodott a rádiópóznában, és mászott fel a hegyéig:
– Emberek! – ordította a tömeg felé.
– Ide figyeljetek. Azt mondta a polgármester úr, hogy csináljatok valamit. Én is azt mondom. Mindegy, hogy mit, mert amit most csináltok, az butít, járjatok a fejetek tetején, legalább a gerincetek erősödik. Fogjátok be magatokat a szekeretekbe és ültessétek a lovakat helyetekbe, mert már azok úgy sem tudnak húzni. Akinek van malaca, az ajándékozza a faluszéli cigányoknak. Süssétek meg a magnak való gabonátokat ünnepi kalácsnak, vágjátok le hozzá fejős teheneteket, csináljatok egy nagy lakzit, adjátok össze az egész falu fiatalságát, hogy szaporodjatok és lepjétek el a világot. De valamit csináljatok, hogy észre vegyenek benneteket, mert így földi kukacok vagytok.
Valaki felkiáltott a tömegből:
– Károg a varjú a jegenyén!
– Hess, te csúnya madár! – ordította egy másik. A tömeg meg nevetett.
Fekete András fáradtan lecsúszott a karóról. Fekete ruháján széles csíkokat tépett a pózna. Két hajdú beerőszakolta a mentőautóba. Éles szirénabúgással suhant az autó az utat engedő tömeg közt.
– Megőrült szegény. Nem ilyen bolondot kellett volna küldeni a polgármester úrhoz. Ez oszt betette a kaput, – mondogatták az emberek.
– A fene egye meg ezt a Fekete Andrist, de nagy pocsékságban hagyott bennünket, – mondta egy tömzsi gazda.
– Hát ez elvette a szánk ízét, de én mindig mondtam, hogy ilyen bolonddal nem érdemes kezdeni, – hangoskodott egy berlinerkendős asszony.
A polgármester mondott egy szép beszédet, volt abban minden. Az emberek lassan megnyugodtak és örültek, hogy szépen megúszták a felvonulást, sietve igyekeztek haza a falujukba. Hatalmas porfelhőt vert utánuk az asszonyok hosszú szoknyája.
– Hát ez nem sikerült, – motyogták egymásnak.
– Mindenki suttogva igyekezett szomszédjával beszélgetni, csak egy nagy kamaszkölyök ordított előre rohanva:
– Károg a varjú a jegenyén.”
Rusznák Sándor
– 1944
Förstner Dénes rajza az Irodalmi Kurirban, egyetlen verskötet, sárgult újságlapokon szétszórt versek, riportok, kritikák és kortársának, K. Tóth Lenkének néhány emlékező szava őrizte meg Rusznák Sándor szolnoki újságírónak és költőnek, az Irodalmi Kurir egykori főmunkatársának, majd Szandai-Szabó szerkesztőtársának emlékét. K. Tóth Lenke emlékezetében imígyen maradt meg: „... furcsa, csak félszemmel látó félszeg emberke. Riporterként szaladgált, de volt egy dédelgetett terve, hogy „kollektív riportot” szeretne írni a piacról, az árusokról és vevőkről. Azt hiszem, egy pompás tévériporter veszett el benne.” A költőnő kissé ironikusan elénk vetített képe telitalálat. Rusznák Sándor sokdioptriás szemüvege mögött érző, testi hibája miatt vérző lelkű, de gondolatait nyíltan megfogalmazó és mindig a lényeget megragadni tudó újságíró egyéniség rejtezett. Származását, amely végzetét is okozta, sohasem tagadta meg. Vásározó édesapjára is meleg szavakból szőtt verssorokban emlékezik „Apám keze” c. versében.
„Apám vörösbarna kezeit nézem csodálva,
amik sátorkarókat ácsoltak a földbe
a vásártereken egy életen keresztül:
hideg telekben és nyári melegekben.
...
hamvas fehérségüket a fagy régen megszívta
és barnára rágta a nap mohó
sugárfogainak tüzes harapása.
Jóvá simogatni velük szeretett
és mikor buzgalma nem használt –
velük akart rendes emberré pofozni.
Én azt hiszem, – költővé erjedtem,
de szemében züllött csavargóvá zuhantam,
– áldott kezei ellenére...”
Vakká dorongolt sorsának terhét pedig magába zárva cipelte
„nehogy a testvériesülni akaró részvét
megalázó kopogása bezúzza lelkemen is a szemeket”
– írja „A vak keserve” c. költeményében.
Mielőtt kicsorduló érzései versekké formálódtak, nevét már kezdte megismerni az újságolvasó közönség. A fővárosi Mindnyájunk Lapjában jelentek meg Szolnokról szóló írásai. „Szolnok fejlődése” c. majd „A szolnoki irodalomról” írt cikkeiben kritikus szemmel vizsgálja a korabeli közállapotokat. „... a városházától néhány száz méterre a város szívében... még ma is ... nyakig gázolhatunk a sárban, mocsárban...”, „... a szerkesztők közönye nem engedi szóhoz jutni a helybeli tehetséges írókat.” „A kiadók csak abban az esetben hajlandók könyvet kiadni, ha a biznisz előre biztosított. Így aztán 10 év alatt a városban alig látott napvilágot öt-hat könyv.”
Ez ellen a közöny ellen harcolt szolnoki újságíróként s az Irodalmi Kurir munkatársaként is. Annak a követelésnek, hogy adjon helyszíni közvetítést végre Szolnokról is a Magyar Rádió Rt., lett is foganatja, miként annak a sürgetésnek is, hogy a Verseghy Irodalmi Kör is ébredjen abból a túlzott nyugalomból, amely a kör vezetőségét eltöltötte a költő hamvainak hazahozatalát követő egy éven át. Szavai ma is érvényesek lehetnek: „Mert egy irodalmi társaságnak aktívnak kell lennie, produkálnia kell magát, céloknak és feladatoknak kell szemei előtt lebegni. Vers- és novellapályázatokat kell kiírnia, díjakat kell kitűznie tanulmányokra. Észre kell hogy vegyék az emberek, hatóerővé kell válnia... mert Verseghy neve kötelez.”
Ez a minden téren tapasztalt közöny keseríti meg Bányai Kornél temetéséről írt cikkének kegyeletes sorait is. Egyedül árválkodott ugyanis Szolnok város „közéletének” botcsinálta képviselőjeként a Nyugat harmadik nemzedéke egyik legtehetségesebb képviselőjének sírbatételénél.
Riporteri adottságairól pedig – többek között – a Kunwald Cézárral, az akkor éppen a szolnoki Művésztelepen vendégeskedő 60 éves kiváló portréfestővel készített interjúja tanúskodik. Nemcsak a mester bemutatása, az avantgarde művészetre, az izmusokra, a festészet fejlődésének irányára vonatkozó kérdései mutatják ezt, hanem az interjú ürügyén kifejtett gondolatai is „a mechanizálódás százada” és „a lelki, etikai szellemkultúra” ellentmondásáról.
Költői pályájának indulása is Szolnokhoz köti. Itt jelenik meg 1929-ben „A fiatal bízó éneke” c. önbiztató hittel telített verse.
Önálló verskötete, a „Jelentkezés” még ugyanebben az évben napvilágot látott Varga József szolnoki nyomdájában. A 37 verset tartalmazó kötet prológusa a „Halkuló kérdések”. Benne az élet értelmének keresése, a költői feladat vállalása ilyen szavakban ölt testet:
S nem kérdem miért a dal, mi okból, mi végre?
Csak széthintem őket két kézzel a szélbe.”
Rímes és rímtelen versek egymásutánja sorakozik a vékonyka kötetben, amelyben a már említett általános emberi, benne saját életének sorskérdésein kívül két vonulat tapintható. Az egyik a fiatal szerelmes vágyódása a boldogság után. (Vágyódás, Szerelmes vers, Kedvesemhez stb.) Ezek közül figyelemre méltó még az „Egy leánynak” c. verse, amelynek versfői megőrzik a szeretett leány, Mitatsek Tusika nevét.
A másik, a dolgozó ember iránti megbecsülés. Ilyen a formailag kissé prózai „Fényképész leányka”, amelyben meleg együttérzéssel szól a korabeli dolgozó nő kiszolgáltatott sorsáról. A tárgyilagos hangnem általában jellemző verseire, akár önmagáról ír, mint az „Önarckép”-ben, vagy a „Születésnapomra”, akár a környező világ jelenségeit regisztrálja, miként a „Reggel” vagy a „Falu télen” c. költeményeiben teszi. „Mindent úgy látok, ahogy van” – írja –. Mintha sok versében is a félszemmel is élesen látó újságíró szólalna meg.
A kötet záróverse a „Kincsem, nótafám” a prológus alapgondolatát ismétli meg jelképes formában, amikor arról szól, hogy szíve földjén nótafa termett, amelynek lombkoronáját dalai alkotják. Ezeket is eléri azonban minden nyíló fa sorsa, s
„ágairól a szirmot
az őszi szél sodorja.”
Az „őszi szél” a „tél bakó” azonban nemcsak dalait sodorta el. Ő is a fasiszta embertelenség áldozata lett. Korán kettétört életének roncsait rakosgatva újra meg újra felvetődik az emberben a gyötrő gondolat: Mennyi kiforrott vagy kiforrásban levő értéktől fosztott meg bennünket az „ordas eszmék” végzetes szülötte, a holocaust.
A fiatal bízó éneke
Húsz éves vagyok: nálam az élet,
Aggastyán irigyelsz? ... Nem cserélek!
Előttem álmok fátyola lebeg,
Hiába korholsz: „Megbánod gyerek,
Mert mégysz előre botoron és vakon
S nem tudsz átnézni a süket ablakon,
Mely rejti előled a ködös jövőt:
Hegyre kapaszkodsz, vagy túrod a rögöt?”
Nem hiszek néked, mert enyém az élet...
Húsz éves vagyok... s hatalmas vágy éget.
Te már nem bízol eljövő csodákban:
Lábad sír felé megy, szavad hozsánna.
Fedetlen fejjel előre törni, –
Gátat akadályt, – mindent legyőzni
Akarok, tűzzel és parázsló hittel:
Szerelmes szóval, égő piros szívvel
Bennem az érzés remegése lüktet,
Erőm máglyáján ez szítja a tüzet.
Lelkemben lobban a remény szikrája, –
Lesz a hitemnek győztes aratása!
Kívánság
Fekete fátyol
Leng a lelkeden
Szomorúság a neve:
Az élet borította rád,
A sors sötét keze.
Vihar-szeretetem
Szakítsa széjjel
Ezer ronggyá e leplet
Csak a boldogság szellője
Lebegjen feletted.
Lill András
Életútjáról alig tudunk valamit. A harmincas évek elején Szolnokon élt. Az Irodalmi Kurir külső munkatársai közé tartozott. Amikor első verskötete, a Hullámjáték megjelent, az említett folyóirat kritikusa szolnoki költőként értékelte verseit, amelyek közül az Öröm és fájdalom címűt közölte is. M. Pásztor József szerint később a fővárosba került és Szolnoki András néven több budapesti újság munkatárasként dolgozott. Szolnoki kötődését egyébként „A Tisza Szolnoknál” c. verse is igazolja. Szolnoki hangulatot idéző tárgyára tekintettel egészében idézzük:
Tiszám sárguló homlokát
belepték legszebb virágai,
az öreg gyermek játszadoz
habot ver, locsol fölébük
öregebb talán az Istennél
évente egyszer virágos
kékruhás fecskék köszöntik
és partjain vetkőző lányok
A város mellette van
úgy nőtt mellére lassan
mint a gyermek édes csücsöre
anyja jövendő életére.
Öröme bánattal határos,
néha tavaszkor kelleti magát
ilyenkor megbánja és visszalép
télig zakatol medrében.
Ezt a verset „A másolóhoz” cíművel együtt a Nyugat is közölte az 1932. évi első számában. Ez utóbbi lett aztán az 1932 februárjában megjelent önálló kötet nyitó verse, mondhatni ajánlása is, amelynek záró sorai
„Betűk pallosai, ha őriztek engem, őrizzétek meg
e drága másoló vonásait, a múlandó percet
és ihletem, mely szelíd rajongását övezte.”
Az ajánlással együtt 60 verset tartalmaz a kötet, amelynek egy-két példánya még fellelhető. A szerző kiadásában megjelent igényes külsejű könyv versei ígéretes költői tehetség kezenyomát viselik. Még akkor is helytállónak tűnik ez a megállapítás, ha a jó ritmusú, tartalmas mondandót hordozó költemények között gyengébb, olykor erőltetett hasonlatokkal, homályos képekkel zsúfolt alkotások is fellelhetők. A költő gyakran belefeledkezik saját képeibe, túlhajtja hasonlatait. Ilyenkor elkerülhetetlenné válik a képzavar.
Ettől eltekintve a versek többségét elmélyült gondolkodás, saját belső énjét boncoló analízis, a környező világ ellentmondásaira érzékenyen reagáló költői lélek megnyilatkozásai jellemzik.
„Mint a szentjánosbogár...” c. versében írja:
Mint a rab, bezárva a sötétbe
nem érek soha fényességhez –
mégis égek, világítok valakinek:
szentjánosbogár, csillog a vértem!
...
Rejt a test és rejt a lélek,
valakinek mégis égek, az én
kicsi fényességem útjelzője
más lelkeknek a sötétségben.
Kora társadalmi igazságtalanságai ellen a szegények, az elnyomottak érdekében emel szót. Egy emberibb, igazabb jövő eljövetelének hitét erősíti „Töredék” c. hosszabb költeményében. Sodró érzelmeit azonban nem mindig sikerül megfelelő formában öntenie.
A föld alatt hűlt kráterek
tövében izzik még a láva,
mely egyszer kiömölt már
bűnre és piszokra most vár
vaj, mikor ömölhet újra
Rengeteg sok éve zakatol
elzárt honába benn senki
nem látott még szívébe
ki a szegénynek teremt
itt jó reményt és igazságot
Mert poéták és harsonások
mind nyomába szegődnek,
szólítgatják mély odvából,
törjön föl már egyszer végre
és tegyen itten igazságot
...
Holnap, holnap bizton eljön
és alkot itten igazságot
lávát lövell szerteszéjjel –
kis manók ülnek a torkában
és azok egyszer majd megnőnek! –
De a szegények, harsonások
úgy hiszik, hogy Messiás volt.
Jóllehet versei jobbára a gondolati líra tárgykörébe tartoznak, még ezeket is átlengi valami borús életérzés. Ez a tragikus felhang még ritka, szerelmes verseiben is visszatér. Az Irodalmi Kurir is közölte mutatványként „Öröm és fájdalom” c. hatsoros költeményét.
„Fölébredtem és már erezlek a karomban,
mintha egész éjjel tartottalak volna. –
Vaj’ mit érez majd a föld, ha te fekszel
ölében, lágy tenyered alatt a szíveddel?
Oly örömet soha, mint amit én éreztem,
de annyi fájdalmat, hogy megtébolyul tőle.”
Talán e néhány, kötetből kiragadott idézet is érzékelteti, hogy a szerző tudatosan törekszik a formabontásra. A hagyományos versszakokat a szabadvers kötetlenségeivel elegyíti. Verssorai is gyakran töredezettek, mintha a gondolatok, indulatok szabad áramlását követnék. A rímekre kevés gondot fordít, inkább halvány asszonáncok csendülnek fel olykor a sorvégeken, minden különösebb törvényszerűség nélkül. Sajátos módon még szabad verseiben is érezzük mégis a ritmus belső lüktetését, s ez ad nekik valami érzékelhető jóhangzást, sőt zeneiséget.
A kötet egésze beleértve a szinte éteri természetrajongását tükröző költeményeket is, arról győz meg, hogy a szerző – esetenkénti korlátai ellenére is –, képes a verseken végigvonuló megnyerő hanggal magára vonni az olvasó figyelmét, sőt rokonszenvét is. Későbbi, a Szolnoki Tükörben megjelent versei formailag a hagyományos és a szabadvers sajátos keverékét mutatják. Hagyományosak annyiban, hogy négysoros ölelkező rímképletű versszakaiban dominál az addig még mostohán kezelt tiszta rím. Ugyanakkor szokatlanul hosszú sorai szótagszám megkötöttség nélkül áradnak, mint a szabadversben. Tartalmilag ezek a versei is annak az eszményi fényű szerelemnek a megnyilatkozásai, amely minden ilyen tárgyú versét jellemzi. Álljon itt példaként a Szolnoki Tükörben megjelent két verse.
Írtam fésűdet nézegetve
Ember, ha megindulsz perceid vándorútján, sose nézz hátra,
tanuld meg feledni a szépet, mielőtt megérintené szemed
s ha költő vagy, lelked iránytűje a csillagokba mered,
hidd el: szavad szádig ha ér, csöndnél beszédesebb a lárma.
Én azt szeretem, mikor magas fák fölött elfúj a szél
alul a bokrok meg se hallják; elfolyna életem kis fésű
apró foga közt, a kedvest nézve milyen hibátlan növésű –
és szavát lesve, mely gyöngyszemként pereg, amíg mesél.
A szó
Szeretnék ólmot önteni a szavadba, ha mondod: szeretlek,
hogy lehulljon a szó és ne mondhasd soha másnak
Felvennélek szép szó, játszanék veled, ellopnálak,
hiszen az ember ilyen szavakért küzd s lesz eretnek.
Boldog tolvaj, ki kedvese ajkáról lopott el téged
s ha kell gyilkol is érted; az élet talán ennyi
s nem több, őt fogod egyszer Isten markába tenni,
mire Ő kérdőn mosolyog: emberke, hát ezzel is beérted?
Kertész Mihály
1888-1944
Az 1888 február 4-én Szolnokon született jónevű ügyvéd azon kevesek közé tartozik, aki egyetemi tanulmányainak befejezése után szülővárosát választotta munkahelyéül. Itt folytatott ügyvédi gyakorlatot, amíg lehetett. A húszas évek végére egymásután jelentek meg ifjúsági és társadalmi regényei. Kabarétréfáit, jeleneteit szívesen játszották a fővárosi színházak, főleg a Belvárosi Színház és az Andrássy-úti Színház. Az Irodalmi Kurirban novellával és jelenettel volt jelen. A harmincas évek második felétől mozgástere beszűkült, már csak könnyű fajsúlyú kisregényei kaptak helyet a „Mai Nap könyvtára” ill. a „Világvárosi regények” sorozatban. (Pletyka, Bp. 1933, Az utolsó jelenet, Bp. 1933. Gyilkosság a cirkuszban, Bp. 1936, A versaillesi randevú, Bp. 1937.) Az egymást követő zsidótörvények megfosztották a közlés lehetőségétől, hogy aztán őt is Auschwitz pokla nyelje el.
Maradandóbb értéket jelentenek ifjúsági regényei: A csenged domb. Bp. 1937, A csodálatos sárkány, Bp. 1939, Bohóc Péter, Bp. 1930. Témái általában egyszerű, könnyen áttekinthető, a gyermekkorúak érdeklődését mégis felkeltő, sőt végig ébren tartó történetek. Mesélőkedve, gördülékeny stílusa, fordulatos meseszövése kora gyermekeinek gondolkodását, érzelemvilágát jól ismerő szerzőre vall. Kitűnő példa erre „A csodálatos sárkány” című regénye vagy ahogyan a kiadó nevezte: „ifjúsági elbeszélése.” A regény cselekményének színtere – bár az író nem nevezi meg – a szövegből érzékelhetően Szolnok. Azon belül is a régi vásártér meg a ma Eötvös térnek nevezett „kis tér”. A fizikailag erősebb, ezért fennhéjázó, csapatba verődő fiúk kiszorítják a papírsárkány eresztésére legalkalmasabb vásártérről a gimnazista fiatalokat. Három kisgimnazista – egyikük mérnök bátyja segítségével – olyan sárkányt épít, amelyet a kis térről is fel tudnak engedni, s amely képes magasabbra szállni amazokénál. A három fiú alapszabályban rögzíti a csodálatos kétfedelű repülőhöz hasonló sárkánnyal kapcsolatos teendőket. (A szerző ügyvéd voltát az alapszabály tökéletessége is tükrözi.) A csodálatos sárkány felkelti a vásártériek irigységét, s fondorlatos módon végül tönkre is teszik azt. A pótolhatatlan veszteség ellenére mégis a kisgimnazisták lesznek az erkölcsi győztesek.
Társadalmi regényei (Az üstökös, Bp. 1928, Rög János,. 1928. meg a Kiket az Isten is egymásnak teremtett – Egy farsangi éj története, Bp. 1930.) és novellái – köztük az Irodalmi Kurirban megjelent „A költő szülőháza” – kora társadalmi visszásságait jól ismerő, az úrhatnámságot és a sznobizmust hol enyhe íróniával, hol keményebb szatírával ábrázoló szerzőt mutat. Itt most kabarétréfái egyikét közöljük.
Szakítás
(Jelenet)
Szín: Ízlélesen berendezett garzonlakás.
– Férfi: (túl a harmincon, de a negyvenen innen, már deresedő, még mindig izmos, magas, szép ember. A heverőn henyél, unatkozik, majd újságot vesz elő és szórakozottan lapozgat benne. A szolgához, aki tiszteletteljesen áll előtte) – Hány óra János?
– Szolga: Félnégy.
– Férfi: Érdemes kimenni?
– Szolga: Szeles borús idő van. Talán esni is fog.
– Férfi: (ásit) ÁÁÁ... – De unalmas! Itthon maradok. Inkább estefelé megyek el...
– Szolga: Akkor most nem tetszik semmit parancsolni?
– Férfi: Nem, János... Elmehet. (A szolga elmegy.)
– Nő: (fiatal, szép lány. Sok van benne a kezdő kokottból. Kopogtatás nélkül lép be. Mozgásán, járásán látszik, hogy nem először van itt.)
– Férfi: (felugrik s örömmel siet a nő elé.) – Szervusz, kicsi Gitta! Milyen kedves vagy, hogy eljöttél! Éppen gondoltam rád. Rettenetesen unatkoztam s úgy kívántalak... Tedd le a kalapod s a kabátod... (Segíteni akar.)
– Nő: (elhárító mozdulattal) Köszönöm, nem vetkőzöm le. Sietek. Éppen csak azért szaladtam fel, hogy... (elakad)..., megmondjam....
– Férfi: Mit jelent különös viselkedésed? ... Mit akarsz mondani? ...
– Nő: (kissé habozik) Csak azt... igen... végre meg kell mondanom... szakítani akarok Károly!
– Férfi: (egész elhűl) Szakítani?! ... Micsoda rossz tréfa ez, Gitta?
– Nő: Nem tréfa Károly... Egyáltalán semmi kedvem sincs tréfálni. Már régebben meg akartam mondani, de eddig nem volt elég lelkierőm... Féltem, hogy jelenetet csinálsz. Azért húztam-halasztottam. Ma azonban elég erősnek érzem magam, azért is nem csináltam semmiféle bevezetést, nehogy megbánjam. Most aztán tudod. Szakítok veled.
– Férfi: De hát csak így.... egyszerre... minden előzmény és indokolás nélkül?
– Nő: Indokolás?... Nem tartozom indokolni!... Emlékezzél csak, hogy miben állapodtunk meg, amikor barátságra léptünk. Ugye, abban, hogy amelyikünk megunja a másikat, egyszerűen bejelenti s minden nagyobb emóció nélkül, – szakít...
– Férfi: Szóval, – már meguntál? Ezt akarod mondani!
– Nő: Még nem. De talán rövidesen ez következnék. Jobb tehát már most szakítanunk, Károly, amikor még csupa szép emlék él bennünk ötéves szerelmünkről, mint később, egy félév múlva, amikor a ráunás keserítené el barátságunk mézét...
– Férfi: De Gitta, nem tudom elhinni, hogy rámuntál volna! Én nem adtam erre okot... Neked bizonyára van valakid!
– Nő: Nincs, igazán nincs Károly... De...
– Férfi: Hát akkor? Nem voltam talán elég figyelmes hozzád?
– Nő: Azt nem mondtam.
– Férfi: Nem voltam elég gavallér?
– Nő: Hazudnék, ha ezt állítanám.
– Férfi: És mégis? ... Csak pillanatnyi szeszély ez, akkor Gitta! Vagy – mondom – rossz tréfa. Nos, hagyj fel vele! Hiszen tudod mennyire szeretlek. Miattad lemondtam a nősülésről, szakítottam a családommal, a rokonsággal... Miattad, Gitta!... és most, mikor nincs már senkim, csak te, – el akarsz hagyni? ... Ó, nézd! Az ősz már itt leselkedik az ablakomnál, de nem mer bejönni, mert a te napsugaras lényed elűzi... Ha azonban elhagysz, – zúzmarás tél következik az életemben... Ne légy hát olyan kegyetlen hozzám, Gitta! ha keveselled, amit eddig adtam, ezentúl még bőkezűbb leszek hozzád, – csak maradj!...
– Nő: Kár minden szóért Károly. Egészen szilárd az elhatározásom. Felejthetetlenül szépek voltak az együtt töltött napok: – de elég volt. Szakítok.
– Szolga: (belép, levelet nyújt át) Egy hordár hozta. (el)
– Férfi: (feltépi a levelet) Megengeded?
– Nő: Kérlek!
– Férfi: (olvassa a levelet s az olvasás alatt teljesen átalakul az arca. boldog, diadalmas öröm tükrözik a szemében, aztán, gyorsan zsebébe gyűri a levelet s lopva a kandallón álló órára pillant. Sietős, monoton hangon) Hát igazad van Gitta. Tényleg jobb, ha ma szakítunk, mint egy félév múlva... Nos, köszönöm neked a sok-sok kellemes percet, amelyeket nekem szereztél s ígérem, hogy mindig jóleső érzéssel fogok rád gondolni... Isten veled hát! (kezét nyújtja)
– Nő: (aki figyelte arcát az olvasás alatt, nem mozdul) Micsoda levelet kaptál Károly?
– Férfi: (habozik) Ez? Egy egész közönséges... üzleti levél...
– Nő: (határozottan) Azt a levelet, egy nőtől kaptad!
– Férfi: (meghökkenve) Te átlátsz az emberen!
– Nő: Abban a levélben randevút ígér neked az a nő!
– Féfi: Ördögöd van!... Különben mit törődsz vele, hisz úgyis szakítunk!
– Nő: (elmerengve) Igaz... szakítunk... (hirtelen) Károly mutasd azt a levelet!
– Férfi: Ugyan, hova gondolsz!... Mit szólnál hozzá, ha én a te leveleidet, csak úgy akárkinek megmutogatnám?
– Nő: Tehát neked csak „akárki” vagyok?! ... Ezt érdemlem hát az ötévi kitartó hűségemért?!
– Férfi: Ne érts félre, de nem volna lovagias dolog, ha egy asszony levelét idegennek mutogatnám.
– Nő: Szóval, asszony írta! (leteszi kalapját, kabátját) És randevút ígér... és te örömmel várod!... Ez a jutalom hát!... Még ki sem hűlt a helyem – s már is más nőt vársz! (leül) Nem gondoltam volna öt évvel ezelőtt!...
– Férfi: (türelmetlenül néz az órára, amelynek mutatója veszedelmesen közeledik a négy felé, aztán vállat von, leül.)
– Nő: (melléje húzódik) Emlékszel arra a napra, amikor először találkoztunk? .. Nyári este volt és csuktuk az üzletet... a belvárosi kalapszalont... Éppen kiléptem az ajtón, amikor egyszerre csak hatalmas dörrenés reszkettette meg a levegőt... az ég elsötétült – és a következő pillanatban sűrű cseppekben zuhogott az eső... Ijedten menekültem egy kapu alá...
– Férfi: (megenyhült az emlékezés alatt) Kis babos kartonruha volt rajtad, s ahogy futottál, igézően tapadt formás testedhez és meg-meglibbent, hogy látni lehetett csodálatosan szép lábadat... fel egész a térdig... sőt feljebb is... néhány ujjnyival....
– Nő: És amint megláttál és észrevetted, hogy ernyő nélkül vagyok, – hozzám léptél... megszólítottál...
– Férfi: Milyen kedves voltál, amint elpirultál!
– Nő: mert még sohasem szólított meg férfi! .... És felajánlottad az ernyődet és haza kísértél... útközben folyton beszéltél, édes semmiségeket, amiket oly jól esett hallgatnom... Azután a kapunkhoz értünk... akkor már egész sötét volt... és a kapu alatt...
– Férfi: Megcsókoltam a szádat... Milyen forró volt! És hogy remegett a fejlett kis tested a karomban!
– Nő: Az volt az első csók, amit férfi adott!
– Férfi: (egészen hozzája simul) Felejthetetlen íze volt a csókodnak! Olyan volt, mint a frissen szedett szamóca íze.
– Nő: (sóhaj) Aztán elváltunk... De a fülembe súgtad, hogy másnap is várni fogsz rám!... Milyen hosszú volt a nap!... Olyan izgatottan vártam az estét, féltem hogy elfelejtetted az ígéretedet... De nem. Vártál! És én boldog voltam, nagyon boldog!
– Férfi: (magához öleli) Te édes!
– Nő: És a kapuban újra csókolódzás... Sokáig. Talán egy órahosszat is... egész részegre csókoltuk magunkat!
– Férfi: (csókolja) így... így...
– Nő: Vasárnap meg kirándultunk.
– Férfi: Kedves bolond vasárnapok!
– Nő: Kergetőztünk, hancúroztunk, mint két szilaj pajkos gyermek...
– Nő: (szemét lesüti, halkan) Csókolództunk... (szomorúan) Egy vasárnap aztán esett az eső és nem lehetett kirándulni és én úgy kívántam a csókod... és nem volt más mód... feljöttem hozzád... először.
– Férfi: (már lángol) Mámorító délután volt... Akkor is itt ültél mellettem... hozzám simultál... így... És én magamhoz szorítottalak... így... és elhalmoztalak csókjaimmal.... így... így... Te édes.... te jó... te drága!... (hosszan, mohón csókolja.)
– Nő: (elérkezettnek látta a pillanatot) Mutasd azt a levelet Károly! – Férfi: (kihúzza) Itt van! olvassuk együtt! (olvassa) „Károly! Hosszú lelki vívódás után végre elhatároztam magam. Ma elmegyek magához, de csak öt percre. A kalapom sem fogom letenni. Ne is kérje. Egyszerre elégedjék meg ennyivel! Később talán hosszabban is maradok, de ma még nem. Pont négykor várjon. – Éva”
– Nő: (az órára pillant) Mindjárt négy óra... Gondolod, hogy el fog jönni?
– Férfi: Biztosan.
– Nő: Pontosan négykor?
– Férfi: Az első randevúra minden nő pontosan megy.
– Nő: (szomorúan.) Akkor én megyek... nem akarlak zavarni...
– Férfi: (hevesen magához szorítja) Nem!... ne menj! nem kell nekem rajtad kívül senki!
– Nő: (visszacsókolja) Ugy-e, nem? ... Ugy-e nem kergetsz el azért a másikért?
– Férfi: Nem! Senkiért!
(Az óra most lassú méltósággal négyet üt, majd belép a szolga.)
– Nő: (minden ütésre szorosabban öleli magához a férfit.)
– Férfi: (kis szünet után) Mi az János?
– Szolga: Egy nő várakozik az előszobában. Mit mondjak neki?
– Férfi és Nő: (mosolyognak, a férfi mosolyában a szerencsés szerelmes sajnálkozása, míg a nőében diadal és ravaszság csillog.)
– Férfi: Mondja meg János, hogy nem vagyok itthon... hogy elutaztam... hogy sokára jövök haza... ne várjon... ne jöjjön... ne keressen többet.
– Szolga: (megértéssel) Igenis! (el)
– Nő: (felugrik, az ablakhoz siet s a függönyön kikukucskál) Elment!... Tényleg elment!... (nevet) Most megy le a lépcsőn! ... (Pajkos keringőt dúdolva veszi a kalapját, s a tükör előtt felteszi, majd a kabátjáért megy)
– Férfi: (kimeredt szemmel nézi) Mit csinálsz? .. Hová készülsz?
– Nő: (folyton dúdolva) Elmegyek.
– Férfi: El? Most?... Éppen most, amikor... dehát miért?
– Nő: (neheztelő bosszúsággal) Ej, de furcsa vagy! Hiszen mikor beléptem, már akkor mondottam, hogy elég volt belőled! Szakítok!... (készen van az öltözködéssel, az ajtóhoz libben, s egy teljesen kitanult kokott mozdulatával int vissza) Szevasz!... (el)
– Férfi: (dermedten, némán állva maradt a szoba közepén, felhúzza két vállát, majd gyorsan leereszti, mintha csak azt mondaná, hogy hiába töri a fejét, – úgysem érti meg a dolgot.)
Bölcselkedő írók
Heves Kornél
1870- 1945
Dr. Heves Kornél főrabbi 48 éven át volt lelki gondozója városunk zsidó vallású polgárainak. Huszonkilenc éves volt, amikor a rabbiszeminárium elvégzése után a budapesti egyetem bölcsészdoktori oklevelével tarsolyában szolnoki szolgálatának második évében először lépett be az éppen akkor, 1898-ban elkészült és 1899. augusztus 29-én átadott gyönyörű zsinagóga épületébe, hogy szent szolgálatát most már a nagytemplomban folytassa. Ki is tartott őrhelyén mindaddig, amíg a fasiszta őrület őt is – hitsorsaival együtt – a gettóba, majd a cukorgyári „pokolba” nem hajtotta.
Felsőbb utasításra őt, és Herskovits törökszentmiklósi főrabbit családjukkal együtt az auschwitzi halálvonat indulása előtt Budapestre szállították, s az úgynevezett „védett házak” egyikében átvészelte a nyilas terrort és az ostromot. Kevés számú életben maradt hívével azonban már többé nem találkozhatott, mert felesége halála és az átszenvedett megpróbáltatások testileg-lelkileg megtörték az idős lelkipásztort. Unokája emlékezése szerint a pesti főpostára igyekezett éppen, hogy táviratban értesítse érkezéséről a hite szerint reá váró szolnoki híveit, amikor elesett, és röviddel ezután meg is halt, de még halálos ágyán is hallani vélte hívei isteni szolgálatra szólító hívását.
Heves Kornél élete papi és irodalmi munkássága valóban összeforrott Szolnok városával. Túl azon, hogy a Talmud-Tórában ellátta a felsőbb oktatást, s ennek keretében 1922-től a héberben és a talmud tudományban jeleskedő fiatalokat ösztöndíjjal támogatta, s a hitélet minden területén példájával is hívei előtt járt, pályakezdése óta részese volt Szolnok közéletének mindaddig, amíg a körülmények ezt lehetővé tették számára. Alapító tagja volt a Kiss József Társaskörnek és lelkes munkása a Verseghy Ferenc Irodalmi Körnek. Maradandót alkotott mind a magyar nyelv és irodalom, mind a szépirodalom, s természetesen a hittudomány területén is. így az Érdy- és Jordánszky-kódex c. fiatalkori műve ma is értéke a szaktudománynak. „Lant és biblia”, „Új igék”, „Istenes könyvem” c. művei egymást követve Budapesten jelentek meg a húszas évek közepéig.
Tudományos cikkei, tanulmányai jobbára a felekezeti sajtóban, illetve évkönyvekben jelentek meg. Egyházi szónoklatait, imádságait, fohászait és verseit két nagy terjedelmű kötetben foglalta össze. 1938-ban jelent meg Szolnokon az „Új Hiszekegy”, majd 1943-ban a „Hozzád könyörgünk, s az Adonáj. Az „Új Hiszekegy” függelékében közli a szolnoki zsidó hitközség történetét a kezdetektől, 1841-től 1937-ig, míg utolsó művében néhány olyan rész is visszatér, amely már az Istenes könyvben is megjelent.
Heves Kornél minden írásában – tárgyuktól függetlenül – kitapintható a szépírói véna. Beszédeinek, fohászainak java szinte ritmikus próza benyomását kelti. Prózai írásainak stílusa széles irodalmi tájékozottságát tükrözi. Versei, ha zömükben nem is tekinthetők maradandó alkotásoknak – főleg Heine és Kiss József hatása tapintható ki bennük –, kedves közvetlenségükkel, olykor önironikus hangvételükkel, egy tiszta lélek derűjével első olvasásban közel kerülnek hozzánk.
Figyelemre méltóak műfordításai is. Több, nálunk ismeretlen héber költő versét ültette át magyar nyelvre.
Ami pedig műveinek eszmeiségét illeti, jól érzékelhető őszinte, pátoszmentes hazaszeretete, amelyet az ő szavai szerint áthat „a magyar lélekkel átizzított zsidó önérzet”. Amikor még nem volt divat az ökümenéről szónokolni, ő versben és prózában egyaránt kiállt az egyházak közötti megbékélésért. Az ellenségeskedés, a háborúság, a szélsőséges eszmék haragját és megvetését váltották ki.
Imádságos versei, zsoltárai a magyar zsidó vallásos költészet értékei közé tartoznak. Az „Istenes könyvem” c. kötetéből közlünk is két ilyen tárgyú versét.
Papi hivatásának megfelelően minden elmondott és leírt sorával a békét, az emberek, nemzedékek és nemzetek közötti békét akarta erősíteni.
Nekünk, szolnokiaknak örökké emlékezetesek maradnak szavai, amelyekkel akár a háború hősi halottait, akár a forradalom szolnoki mártírjait siratta el, vagy éppen Pólya Tibor korai halálán elmélkedve a minden embertársát – azok rang- és valláskülönbségétől függetlenül – egyenrangúnak tekintő, a bántalmazottakat védelmébe fogadó, szeretetre méltó festőművészt bensőséges fájdalommal búcsúztatja.
Hiszem, hogy a bölcs szolnoki rabbi emlékét nem csupán a tiszteletére emelt márványtábla őrzi, hanem valláskülönbség nélkül minden szolnoki polgár megőrző szeretete és tisztelete az iránt a „költő lelkű” pap iránt, aki annak idején e sorokat is papírra vetette.
„Három templom van minálunk
Egymás mellett egy sorjába.
Erről híres nevezetes
A nagy-Kunság rónatája
Itt, ahol a Tisza, Zagyva
Ölelkezve összefoly,
itt van ez a három templom,
melynek párja nincs sehol.”
Adonáj!
Adonáj
Tiéd a fény és a homály,
A Kárpát bérce és a rónatáj.
Minden, mi él,
Téged dicsér:
Előtted hajlong
És jiszgadált mond
Minden fűszál és zümmögő bogár.
Adonáj!
Te vagy urunk alant és fönt,
Ki éltet ád és sírba dönt
Ki porba sújt és fölemel
Holtakba új lelket lehel.
Te vagy, te vagy „Mindenható,
Bánat után vígaszt adó.
Tiéd a könny és a mosoly
A napsugár s felhőgomoly.
Tiéd a fény és a homály
Dicsőség szent nevednek.
Adonáj!
Látomás
Én látom az Istent itt közelemben,
Mintha itt járna nem a mennyekben!
Látom a fényben, látom az árnyban,
Látom a fűben és a virágban,
Látom a vészben és a viharban,
látom a mélyben és a magasban,
Csillagokkal kirakott fénypalotája,
a misztériumok ezer meg ezer csodája,
Én látom, látom.
Itt van közelemben,
Nem a túlon túli tájon,
Nem a messze mennyekben.
Varga Sándor Frigyes
1904-1976
MIL: 490.
UMIL:2211
Dr. Varga Sándor Frigyes, az 1904-ben Túrkevén született filozófiai író, költő, helytörténész, publicista, könyvtáros-bibliográfus alig fél évtizedet töltött a harmincas évek közepén a megyeszékhelyen, nevét mégis múlhatatlanul rávéste Szolnok művelődéstörténetének lapjaira.
A mezőtúri Református Főgimnázium elvégzése után a Pázmány Péter Tudományegyetemen szerzett filozófiai és pedagógiai doktorátust 1935-ben. Közben az egyetem filozófiai intézetében, majd a főváros lélektani és képességvizsgáló laboratóriumában dolgozott. Versei, irodalmi és szakcikkei 1926-tól sorra jelentek meg a Népszava, a Magyar Könyvszemle és a Testnevelés hasábjain. Megírta a görög filozófia történetét Thalésztől Platónig, és tanulmányban dolgozta fel a költői műalkotás elméletét. 1936-ban jelent meg A Sport c. kultúrfilozófiai tanulmánya. 1933-ban látott napvilágot Budapesten verskötete, az „Ismeretlen sziget”, szülővárosa, Túrkeve anyagi támogatásával.
A kötet jobbára gazdag gondolati tartalmú szabadversek gyűjteménye. Jóllehet olykor hiányolható egyenlőtlen sorokba tördelt hosszú mondataiból a közvetlen élmény ereje, mégis megragadja az olvasót a költőnek az a törekvése, hogy az örök kérdéseket saját sorsa tükrében emberközelbe hozza. A korabeli kritika méltányolta is Varga Sándor Frigyes „nekirugaszkodását”.
Minden bizonnyal nevének ismertsége, megyei kötődése is szerepet játszott abban, hogy megbízást kapott a „Jász-Nagykun-Szolnok vármegye múltja és jelene” c. monográfia szerkesztésére. A munka „melléktermékeként” megjelentette a „Szolnok leírása és története” című művét. Megírásához az összefoglaló jellegű nagy történeti munkákon kívül fő forrásként felhasználta Somogyi Ignác egykori szolnoki gimnáziumi tanár „Szolnok város és vár története” című művét és Balogh Bélának, a kortárs tanárkollégának 1927-ben a Földrajzi Közleményekben megjelent „Szolnok” című tanulmányát. A ma helytörténésze számára Varga Sándor Frigyes írásai alapozó jellegűek, s úgyszólván nélkülözhetetlenek.
1934-től jelentek meg versei és szociológiai tanulmányai a Szolnoki Tükörben, amelynek társszerkesztője maradt a folyóirat megszűnéséig. Külön említésre méltó „A szolnoki társadalom” című kétrészes tanulmánya, amelyben tárgyilagos képet rajzol az urbanizáció útján már mérhető lépéseket megtett Szolnokról, annak lassan polgárosodó társadalmáról és az adott gazdasági viszonyok között meglehetős reménytelenséggel útnak induló ifjúságáról.
„Egységes szolnoki közszellemről – írja 1934-ben – még ma szó sem lehet. A régi mezővárosi életformák azonban itt már lassan, szinte észrevétlenül beleolvadnak a városiasság crescendójába. Az enyésző szerális közszellemmel szemben Szolnok életének alaphangját és vezető szólamát a polgárság adja meg.”
Eléggé lehangoló a kor szolnoki fiatalságáról alkotott kép: „Majdnem mind fiatal Oblomovok: életéhségüket zsebpénzük filléres lehetőségeihez szabják, s morfiumuk a semmittevés... Tájékozatlan, a képzőművészet, zene és irodalom mellett közömbösen halad el... Eszményei sztárok, rekorderek, az uniformizált élet reklám-nagyságai.”
A sors nem volt túlzottan kegyes Varga Sándor Frigyeshez. A megyei monográfia megjelenése után – a Szolnok kulturális életében bekövetkezett törés is ösztönözhette erre – újra a fővárosba ment, ahol 1938-ban a Széchényi Könyvtárban dolgozhatott díjazás nélküli tudományos gyakornokként 1942-ig, kinevezéséig. Lankadatlan szorgalommal folytatta tudományos munkásságát. Megírta az óriási bibliográfiai apparátust felvonultató „Bevezetés a táncirodalomba” c. művét és A középkori könyvfestészet színeiről írt jelentős tanulmányát.
Az OSZK bibliográfusaként a háború után jeles munkákkal gyarapította a kutatók számára nélkülözhetetlen bibliográfiák sorát.
1976-ban bekövetkezett haláláig egyetlen elismerés holtáig hivalkodás nélkül végzett munkájáért egy szerény „Szoc.Kult.”-on kívül az volt, hogy neve s munkásságának rövid foglalata néhány sort kapott a Magyar Irodalmi Lexikonban.
A Szolnoki Tükörben megjelent két versét közöljük.
A szívem
Látni akarod a szívem?
akarod –
oda adom, mint
ezt a verset,
elveheted,
hiszen különös,
végzetes közelben
élünk már; te meg én,
hogy akarhatod,
és én is akarom;
lásd, ez itten a szívem,
kósza felhő és piros szalag.
Egyszerű, mint a fa
és a fű,
gyermek és a bárány,
mint a farkas
és a májusi eső.
Akarod?
Kemény, fekete ércdarab,
zengő pirosra kalapálom,
izzó fehér lesz,
mint a nap,
engem éget el leghamarabb,
de messze csak melegít,
virágot fakaszt.
Akarod?
Én ütöttem a sok sebet
karddal, ostorral rajta,
mert nem szeretem
a szívemet:
mint paraszt a rossz lovat,
hajtom hazug csodák elé
és áldott a kátyú.
látod: ilyen az én szívem
Akarod?
Elveheted és eldobhatod.
Köd
Fonnyadt, rozsdás füvű
réteken ténfergett
és a puszta mélyén
eltévedt a részeg óriás,
az öreg őszi este
s felbotlott a
kósza ökörnyálban:
tüskés indájú
vad bozótba hullt,
ahol csak kék kökény terem
tátott szája
szürke párát gőzöl
s renyhe köd száll
a halott világra:
vézna szelek
dideregnek,
vadlúdcsapat
zajong valahol
Az elmúlás lírikusai
Szolnoki Ernő
1918-1944
A Zászlónk című ifjúsági folyóirat közölte első verses próbálkozásait. A végső ösztönzést a versírásra Rákosi Jenőtől kapta. A harmincas évek első felében pedig két verskötete is megjelent. „Első szavak” és „Gyöngyházfény” címmel. Néhány versét pedig a fővárosi lapok is közölték.
A „Gyöngyházfény” három ciklusba sorolt félszáz verset tartalmaz. Ezek túlnyomó része egy platói szerelem halk és szomorkás megnyilvánulásai. Hol szonett formában, hol keresztrímes versszakokban, hol meg bőven áradó, egyenetlen, csak halvány asszonáncokkal összefogott sorokban sóhajtja, sírja el testetlen vágyódását a vélhetően rideg szívű kedves iránt. A kötet címét és gerincét adó ciklus mottójául Nietzsche: így szólott Zarathustra c. művének egyik mondatát választotta, mely szerint „Szeretni és elmúlni örökkévalóságok óta e kettő cseng össze”. A majd háromtucatnyi, jobbára rövid, négy-nyolc soros versek epigrammaszerűen variálják az idézett nietzschei gondolatot. Bölcselkedése, gyakran az irracionálisba való menekülése a cselekvőképesség hiánya, az elmúlás elkerülhetetlenségének szinte állandó emlegetése, a lelkét eltöltő szomorúság erőltetett dédelgetése egyhangúvá, olykor fárasztóvá teszi egyébként hangulatos, ritmikailag jobbára kifogástalan verseit.
Talán az alábbi négysoros jól tükrözi ezt a szemléletet.
„Mert féltem ezt a harmóniát zengő
Szelíd, egyszerű, árva bánatot,
Hogy úgy elszáll, mint tiszta, fényes felhő,
S a bús elmúlás átka rámzokog.”
Szolnoki Ernő, ez a tipikusan alanyi költő „Herbárium” ciklusában megpróbál kilépni ebből a maga teremtette zárt körből, de kevés sikerrel. Bármilyen témához nyúl, Babits szavaival élve csak önmaga tud versének hőse lenni. Két szépen megmunkált szonettje, az „Álomtalan éjjel” és a „Minden fényre árnyék” jó példa erre. Verseskönyvét két ajánlással ellátott vers zárja. A „Múló ifjúság” Sándor öccsének szól, míg a „Narkózist” az egykori tisztelt és szeretett tanárnak és verseinek is helyt adó folyóiratszerkesztőnek, Vidor Győzőnek ajánlja.
Köteten kívüli verseit ugyanis szívesen közlik a harmincas évek többnyire rövid életű időszaki lapjai, így a Szolnoki Tükör is – többek között – az „Imádság” című fohászát.
Ezeken a verseken már érződik, hogy ez a szépre szomjas, a realitások és az illúziók világa között hányódó költő higgadtabban igyekszik versbe szőni érzelmeit. Nem véletlenül hozza verseit a „Kikelet” is.
Utoljára a Szabó Barna szerkesztésében 1934-38 között a színi idények alatt hetenként, egyébként havonta megjelenő Szolnoki Színházi Újságban találkozunk Szolnoki Ernő néhány versével és műfordításával. Az előbbiekből a tőle szokatlan páros rímű sorokban megírt „Betegen” című költeménye emelkedik ki. Gondolatritmusra épülő balladás hangvételű verséből idézünk néhány sort:
„Anyám, Anyám, Édesanyám,
Altass már el Édesanyám,
Ringasd, ringasd nehéz fejem,
Mint a bölcsőm, egykor, régen.
Ha homlokom mint a parázs,
Hozzám hajolsz, – tiszta varázs –
Csókod hűs és simogató,
Mint templomi orgonaszó.
Anyám, Anyám, Édesanyám.
Altass már el Édesanyám.
Áldd meg fiad, a szenvedőt,
Takarj reá szép szemfedőt.”
Műfordításaiban Alfred de Musset, illetve Theodore Borel költeményeit ültette át franciából magyarra.
A folyóirat 1938 őszén való megszűnése után költőnk neve is eltűnt a még élő lapok hasábjairól is, nyilván nem véletlenül. További sorsáról nincs adatunk, csak valószínűsíthető, hogy az ő törékeny testét is a fasiszta téboly törte meg.
Imádság
Uram, Te tudod mennyire
nem volt bennem semmire soha életéhség
s tudod, hogy amióta élek,
bántja lelkemet az örök kétség
Soha mohón nem vágytam
hiú és dőre lázban a földi örömökre,
hogy csak a nagyra néztem
a szentre, az igazra s Reád, az örökre.
S nem hittem soha nyugodtan,
hogy bölcsen, rendben jól van, amit itt lenn tettem.
és mindig attól féltem
tétován, csendben árván, hogy valamit vétettem.
Tudom, hogy gyatra torzó,
tökéletlen, leromló minden, ami tett,
s legjobb a gondba halkan
merengni, messzenézni s együtt lenni Veled.
S itt lenn, e sár-planétán
vagyok beteges, némán dologtalan mihaszna,
bizonytalan csavargó
akitől nem lehet senkinek semmi haszna.
Lecsukló fejem: árva,
messzi tájakon járva magában így bolyong
s ezért mutatnak rám is:
ihol a gyenge költő, ihol a bolond...
Új vers elé
Hanyatló alkony dús drapériája,
Bíborló függöny Isten ablakán.
Telítsd meg ezer lágyszárnyú zenével
Aszkéta-lelkem s árva kis szobám.
Hulljon le minden jaj, gátló, menekvő,
Szennyítő harc, mi börtönömbe zár,
Nyíljanak szemem láttán titok-rózsák,
Nyíljon meg életem titka: a halál.
És zengjen minden kínok orgonája,
S daloljon rímes dalt a zsongó bánat,
Bontson vitorlákat a méla vágy,
Indítson el pogány mámor-imákat.
Mítoszok drága kertje kiviruljon,
Szálljon harmat muzsikáló szívemre,
S aranycsengők hullása: árva kín,
Egyetlen örökvigasz, drága rím,
Boríts könnyzáport hervadt életemre.
Baradlai-Remillong Albert
1900-1939
Ígéretes költői pálya ívét törte meg idő előtt a szolnoki Bimbó utca legénylakásában 1939 egyik nyáréjszakáján eldördült pisztolylövés. Baradlai-Remillong Albert, a városszerte ismert költő, a Verseghy Ferenc Irodalmi Kör tagja, az egykori megyeházi tisztviselő élete delén önkezével vetett véget életének.
Végzetes tettének oka nyomorúságos anyagi helyzetén kívül minden bizonnyal az a zilált, depresszióra hajlamos lelkiállapot volt, amely korai nyugdíjazásához s ezzel együtt fiatalsága óta csak egyre erősödő elmagányosodásához vezetett.
A valamikor jómódú, de a nagyapa halála után nincstelenné vált budai polgárcsalád korán elárvult utolsó tagja, a húszas évek végén vetődött Szolnokra. Első verse 1920-ban jelent meg az Új Nemzedékben. Szolnokra kerüléséig a Nemzeti Újság munkatársa volt. Budapesti, szegedi, debreceni és szolnoki lapok közölték verseit. Első önálló kötete 1930-ban jelent meg „Egy a sok közül” címmel. Prózában is figyelemre méltók a lírai rajzok közé sorolható írásai is. Olykor egy-egy versét Révai Béla néven írta alá.
Verseit Szandai Szabó Sándor folyóirata közölte. Már e korai költemények is érzékeltetik gazdagon kibontakozó lírájának alaphangulatát: a borúlátást: az élettől semmi jót nem remélő, az embertársi szeretet után hiába vágyódó, a megváltó halál közelségét állandóan érző költő lelki beállítódását.
Kötetté rendezett versei „Borulás” összefoglaló címmel 1935-ben a tápiószelei Pisch Márton nyomdájában láttak napvilágot. Ezt a kötetét a korabeli kritika egyértelmű elismeréssel fogadta dicsérve a fiatalság üde látásmódját, borús gondolatainak, az elkerülhetetlenbe való bölcs belenyugvásának tiszta formában történő kifejezését. Már e kötettel pályája magasára érkezőnek látják méltatói, akire fel kellene figyelniök a fővárosi irodalmi társaságoknak is.
Nem kisebb szakmai elismerést hozott számára az új verseit tartalmazó „Őszi áradás” is. E versek legfőbb témája is az elmúlás a csendes őszi hervadástól a tragikus bukásig, mégis megragadja az olvasót, az emberi fájdalom sokoldalúságának ábrázolása. Verseinek mondanivalójáról sokat elárul a kötetet nyitó tíz sor:
„Mint színész a színpadon,
én is az embert mutatom.
Az embert, a bús nyugtalant,
kinek a léte bús kaland.
Az embert, aki szeret, vét,
és nem tudja a szerepét.
Az embert, ki küzd, álmodik,
és nem volt soha boldog itt.
Az örök embert, aki sír,
nevet... és akit vár a sír.”
Baradlai igazi lírikus alkat. Minden verse belső énjének kisugárzása, ezért fogadja el őket igaznak, még az az olvasó is, aki pedig nem ért egyet állandóan kísértő melankóliájával, olykor már nyomasztó spleenjével. Az elfogadást bizonyára az magyarázza leghihetőbben, hogy világfájdalmának, az általa mindig borultnak látott égbolt szürkeségének, könnyes magányának, plasztikus képekkel, a hervadás szép színeivel olyan megragadó módon tud kifejezést adni, hogy hihetővé, elfogadhatóvá tudja tenni pesszimizmusát, az őt körülvevő magányt, amelyet maga is segített megteremteni a hozzá mostohának érzett külső világ elől való elzárkózással. Az elmondottak hitelét igazolja „Ősi szomorúság” c. versének nyitó és záró szakasza:
„Valami ősi szomorúság
gunnyaszt bennem, mit úgy hoztam magammal
mint színét szememnek, hajamnak,
s mint szárnyait a madár és az angyal.
...
Mi dolgom itt, meddő utódnak?
Hisz se fiam, se – újra szülni – lányom.
Kinek kellek én, furcsa, fáradt
ember: S ha meghalok, kinek hiányzom?”
Versépítése, verstechnikája is érett, a költőmesterség csínját-bínját jól ismerő költőre vall. Rutinosan váltogatja az időmértékes sorokból való építkezést az ősi, ütemes versformákkal, a kötött szótagszámú változatos rímelésű szakaszokat a szabad áradású, belső ritmusú versekkel. Költői nyelve, e nyelvezet legfontosabb stílusjegyei Tóth Árpádéval, versszerkesztő készsége Áprily Lajoséval rokonítható.
Közvetlen ihletésből született költészete a szolnoki költők egyik legtehetségesebbjének mutatják még akkor is, ha versei egyetlen témakört: a tragikus elmúlást vagy ami lényegileg ugyanaz, az őszi hervadást járják körül.
A boldogság legendája
Elindultam én is, mint a
mesebeli szegénylegény,
keresni a boldogságot
ezen a bús földkerekén.
Mentem erre, mentem arra,
mentem balra, mentem jobbra;
mentem vígan fütyörészve
s mentem búsan, támolyogva.
Találkoztam néhány széppel
s néhány áldott pillanattal.
S találkoztam temetéssel
s visszajáró halottakkal.
Voltam költő, bolond különc,
s voltam rendes, dolgos polgár.
Voltam álom s voltam bánat,
voltam szitok s voltam zsoltár.
S közben lassan elfáradtam.
Megkopott a testem, lelkem. –
S a boldogság kopott álmát
fáradtan a földre ejtem.
Jaj
Jaj be furcsa, hihetetlen:
Egyszer én is holt leszek.
Két szemem, ó fennakad majd
S agyam, szívem megmered!
Letakarnak lepedővel,
S vadidegen emberek
Vetkőztetik meztelenre
S megmossák a testemet.
Kísértetes, rút homályban,
Fekszem, jaj! majd egyedül,
Csúf-fekete koporsóban,
furcsán és idegenül.
Haragosom bántatlanul
Bámulhatja arcomat
És reám, a bús pogányra,
Keresztet hint majd a pap.
Aztán, aztán – jaj, sikoltok! –
rámcsukják a fedelet
S eltakarják mindörökre
Előlem a kék eget!
Beásnak a sötétségbe!
Döngve hull majd rám a rög,
Úgy dörömböl, úgy kopog, hogy
Holtomban is felnyögök!
Aztán otthagynak magamra,
Elmennek az emberek,
S azt sem tudják, kit temettek:
Egy se látta lelkemet.
A Verseghy Kör vonzásában
K. Tóth Lenke
1909-1982
Ereiben ugyanaz a vér csörgedezett mint keresztapjáéban, Móra Ferencében. K. Tóth Lenke nagyanyja Móra Mártonné Juhász Anna volt, Móra Ferenc édesanyja. Szülőanyja Móra Julianna, Móra Ferenc testvére, Tóth Istvánnak, a szolnoki polgári fiúiskola kiváló igazgatójának volt a felesége. A meleg családi légkörben nevelkedett Tóth Lenke gyermekségének mindig emlékezetes napjai maradtak azok, amikor az író édesanyja látogatására Szolnokra érkezett. Ez az élményanyag sűrűsödött elbeszéléssé a Szolnoki Tükörben megjelent „Emlékezés egy régi délutánra” című írásában. Jó húsz évvel később az éppen akkor útjára induló Jászkunságban adta közre „Móra Ferenc Szolnokon” című emlékezését. Ebben keresztapja 1931-es szolnoki látogatásának emlékforgácsait gyűjtötte egybe. Beleszőtte ebbe egyrészt Móra Ferenc elbeszélését gyermekkori csínytevéseiről, másrészt közli benne az emlékkönyvébe írt Móra-sorokat is: „Nálatok minden jó volt, szép volt. Meleg jószívek, enyhe égbolt. Jó volt nagyon itt itthon lenni – de hát egyszer csak el kell menni.”
Az 1909-ben született K. Tóth Lenke már a harmincas évek elejére Szolnok kulturális életének ismert személyisége lett. A Verseghy Kör matinéin, a Művésztelep kerti ünnepélyein gyakran ő látta el a háziasszonyi teendőket. Derűsen okos csevegésével mindig magával tudta ragadni hallgatóságát. 1938-tól a Verseghy Kör titkára, majd 1947-től, a kör megszűnéséig, annak főtitkára volt.
A Debrecenben szerzett orosz és német tanári diploma birtokában a szolnoki Konstantin iskola megbecsült tanára volt és maradt nyugdíjba vonulásáig.
Kiss Béla MÁV-tiszttel kötött boldog házasságát nem áldotta meg gyermekkel a sors. Efölötti bánatát mélyen magába zárva őrizte a házi tűzhelyet 1982-ben bekövetkezett haláláig. Egyetlen olyan verse utal e titkolt bánatra a „Magyar asszonyok versei” című antológiában, amelyben e rejtett fájdalom lírai sorokban felszínre tör. A „Gyerek nélkül” című versének záró sorai árulkodnak szerzőjük érzéseiről:
„Ima, szeretet, csók, áldó szavak,
Amit az anyák bőven ontanak,
A gyermektelen szívben bennmarad,
S a szív egyszer csak tőle megszakad.”
Ez a szívében bennmaradó gyermekszeretet vált nemcsak költészete, hanem egész személyisége egyik meghatározó vonásává. Talán nem tűnik üres feltételezésnek az sem, hogy a szeretett emberi és írói mintakép, Móra Ferenc hatása is érződik ebben. Valóban, költészetének jelentős részét a gyermekek iránti szeretet, az őket szülő, gondozó és nevelő, a családi otthon melegét őrző édesanyákkal szemben érzett tisztelet tölti ki. Nem véletlen, hogy Mindszenty József még zalaegerszegi plébánosként 1941-ben ismételt és bővített kiadásban közreadott „Édesanya” című és az anyai hivatást erősítő könyvében többek között K. Tóth Lenke jónéhány versét, köztük a „Tavaszi hajtás” címűt is beválogatta. Ebben írja:
„Kicsi babából lesz a nagy ember,
Növeli őket égi erő –
Anyáknak könnye: tavaszi harmat,
Anyák mosolya: déli verő.”
De mestere volt ő az alkalmi versek írásának is. 1934-ben, a Verseghy-szobor avatásán szavalta el „Emlékezés a Magyar Hárfára” című költeményét. Ugyancsak ő mondta el az 1934-es Magyar könyvnap megnyitó ünnepségén a prológot, amelyben az ember és a könyv kapcsolatát kíséri végig panaszmentes szép szavakkal a bölcsőtől a sírig.
Szinte minden írásából, lett légyen az vers vagy próza, árad egyéniségének másik jellemzője, a nevelői hajlam. A lelkében megformált kissé talán idealizált emberképhez törekedett hasonlítani másokat is. Abból indult ki, hogy alapjában véve minden ember jó, még ha e jóságot sokszor rideg burok zárja is el. A nevelés és a nevelő feladata e burok lebontása. E nevelői szemléletnek talán legtalálóbb megfogalmazása – tudomásunk szerint – egyetlen önállóan megjelent kisregénye az: „Édesanya jobbkeze”. A második világháború idején játszódó kisregény hősnője a fronton harcoló édesapa családgondozó szerepét is magára vállaló gyermekleányka a maga példamutatásával neveli meg „rosszcsont” kisöccsét, s változtatja lépésről lépésre az önző, csavargásra mindig kész kislegényt a közösségért tevékenykedő, sőt másokat is jóra bíró közösségi emberkévé.
Ezt az elvet követte mindennapi tanári munkájában is. Sohasem elégedett meg csak azzal, hogy oktatói feladatát hibátlanul lássa el. Még az orosz nyelvet is közel tudta hozni tanítványaihoz. Megszervezte és segítette tanítványai és a szovjet kisdiákok közötti levelezést, szolgálva ezzel is az egymás jobb megismerésén alapuló gyermekek közötti barátság eszméjét, amint ezt „Szívhez szóló levelek” címmel és a Jászkunságban megjelent írásában olyan szépen kifejtette.
Közírói adottságairól számtalan, változatos témájú újság- és folyóiratcikke tanúskodik. Igazi újságíró alkat volt. Nem táplált illúziókat arról, hogy írásai az örökkévalóságnak szólnak. Egyszerűen írt azért, mert meg volt győződve arról, hogy adott időben és helyen az olvasónak szüksége van az ő mondanivalójára.
A háborút követő nehéz esztendőkben a Tiszavidék hasábjain olvashatók színes, rímes prózában írt tárcái. Kikacagtatta velünk akkori mindennapi gondjainkat: a tüzelőhiányt, a görhevacsorákat, a szolnoki közbiztonságot, az elszaporodott rágcsálókat és még sok-sok bosszúságot okozó apróságot, s az azokat legyőző emberi leleményességet.
De ugyanezzel a természetes közvetlenséggel megírt, az élet fonákságait éles szemmel, de minden emberi gyarlóságot valami derűs megértéssel fogadó írásokkal jelentkezett az Irodalmi Kurirban, a Szolnoki Tükörben, a Családi Lapokban majd később a Ludas Matyiban. Csodálatos könnyedséggel tudott mesélni, akár kicsiknek szólt az Én Újságom lapjain, akár nagyoknak mondott verses „mesét” a szolnoki csatáról vagy rímes prózát Mátyás király apródjairól.
E néhány sor csupán jelezheti milyen sokszínű tehetség szállt sírba Kissné Tóth Lenke mindenkihez kedves, szerény egyéniségével.
Az „Édesanya” c. antológiából ill. az Irodalmi Kurirból valók az alábbi versek:
Térdreborulva
Óh hányszor voltam térdrehullva
Oltárod előtt, Istenem!
és felsoroltam, mit szeretnék
és mennyi mindent adj nekem!
Kértem szerencsét, boldogságot,
Meleg otthont és hű szívet,
Kihez munkámból hazatérjek
És aki énhozzám siet.
Két dolgos kart, mely értem fárad,
S minden baj ellen átölel,
Előre visz simább utakra,
Segít a tiszta csúcsra fel!
Két kezet, melybe forrón, lágyan
Belefúrjam a tenyerem
S egy ajkat, kivel megfelezzem
A csókom és a kenyerem.
Te mind megadtad, amit kértem,
Bár nem volt rája égi érdem;
De a szívem azt sohse kérdte,
Hogy: én Neked mit adjak érte?!
A perc
Hasonlat
A lepke – a bábból kiröppen,
hímes ruhája csupa pompa.
Egyet cikáz a fényözönben,
Egyszer megfürdik az örömben,
– Aztán petét rak a falombra.
Ezzel a küldetést betölti,
Szárnya törik és hímpora hull –
És mint minden más, ami földi,
eltűnik ő is nyomtalanul.
A perc – az órából kiválik
És betoppan a kis eretnek.
Tragédiák, örömek, álmok,
Megtérések, elkárhozások
A csöppnyi perc alatt születnek.
Oszt életet, halált, vagy átkot
És száz színes élet-riportot
– S a hatvanadik másodperc az
Ő sorsára teszi a pontot!
Gondolat
A szálló perccel ki törődik?
A kis perc múlását ki bánja?
A szerelem, a csók, a mámor
A forró órákat kívánja.
A gyász az időt nem virrasztja,
Olyan mindegy a perc, vagy óra!
Hát nincs a földön senki ember,
Aki azt venné fontolóra,
Hogy szálló percet tékozolni
Vakmerő és bűnös kísérlet,
– Mert minden perc: lélegzetvétel,
Szívdobbanás, – perc is élet!
Kiss Gábor
1895-1963
Dr. Kiss Gábor volt a két háború közötti időszak legtermékenyebb, legismertebb és legszolnokibb költője. A három „leg”-közül az első kettő nem szorul magyarázatra. Az Ady Endre szolid biztatásával: („Kedves Barátom, örömmel tudatom, hogy versei tetszeni tudnak. Ami bibijük van, utódjaiknál elmaradnak. Tanuljon meg egészen úgy tanulni poétamintaképeitől, hogy ezt senki se vegye észre. Üdvözli Ady.”) megjelent fiatalkori kötetén „Az átokország diákja” címűn kívül négy, 1939-1941 között Szolnokon megjelent versgyűjtemény hitelesíti az első „leg”-igazát. Túl azon, hogy tizenhat irodalmi társaságnak volt a tagja, verseit országszerte szavalták, fővárosi lapok mindig szívesen adtak helyet műveinek, s a rádióban is gyakran hallhatta őket a versszerető közönség.
Ami pedig szolnokiságát illeti, 1920-tól, Szolnokra kerülésétől kezdve a második világháború végéig a város közéletének odaadó munkása maradt. Mint árvaszéki ülnök nemcsak az elárvultak gyámola volt, hanem fáradhatatlanul munkálkodott a lakóhelye közművelődésének fejlesztésén, a város jóhírének országszerte történő öregbítésén. A húszas évek elején elsőként lépett síkra a városi könyvtár létesítéséért. 1924. december 18-án kelt felterjesztésében kérte a polgármestert, hogy „a városi könyvtár létesítésének elrendelése iránti intézkedéseket megtenni... méltóztassék.” A Verseghy Ferenc Irodalmi Kör főtitkára, majd elnökeként járta az országot, előadóesteket tartott, s fogadta itthon más városok kulturális küldötteit. Sok egyéb mellett oroszlánrésze volt Verseghy hamvainak hazaszállításában, szobrának felállításában. Közismert „Szolnoki hárfa” c. versével köszöntötte a szülőföldbe térő hamvakat. 1944 november 4-én ő volt az egyetlen városi hivatalnok, aki munkahelyén várta be az orosz csapatok bevonulását. Tette mindezt úgy, hogy 1963-ban Szolnokon bekövetkezett haláláig híven őrizte szülővárosának, Beregszásznak s ifjúkora szépséges színhelyének, Trencsénnek emlékét. Szülővárosának küldött versében írja:
„Boldog könnyem pereg száz
Megáldalak Beregszász.
Vágyam, vérem, városom
Álmom hozzád átoson
...
Múltam titkát kiásom.
Te vagy első sírásom.
Futni fáradt éveken
Te adtad az életem.
A vérző „trencséni nyárra” pedig így emlékezik:
„Az emlékemben fenyvesek suhannak
Vág hídja zúg, hegy száll velem,
Nyár volt, szép volt a szerelem. –
S a sóhajomban fenyvesek suhannak.
Mintha a vágyam messzi vérzene,
Úgy fáj, mint rég a szélben-szállott,
Fenyőkre omló esti tér-zene, –
Mintha a szívem visszavérzene,
Úgy fáj, óh, mintha sírva vérzene.”
Nyilván ez a Trianont követő kivetettség érzése, a „nagy-messze” szakadás fájdalma kíséri végig – olykor erős irredentizmusba hajló hazafias verseit. A „szolnoki hárfás” hárfájának öt húrja közül ugyanis ez a legerősebb zengésű. Az 1933-ban megjelent „Szolnoki hárfa”, az 1935-ös kiadású „Majtény” után c. köteteiben honfiúi bánatát, mesterének, Ady Endrének mintájára bujdosó kurucok hangján szólaltatja meg. Lampérth Gézának, a Petőfi Társaság főtitkárának ajánlott „Kuruc éneke Majtény után” c. versében, mint megannyi hasonlóban, az elszakított, egykori magyar városok utáni sóvárgás is ebben a hangnemben szólal meg:
„Mostan énekelek eltörött szablyáról,
Bús Majtényról, hol már kialudt a tábor.
Énekelek kurucok sorstalan sorsáról,
Akiket elárult az Károlyi Sándor.”
Az olvasók kezébe 1938-ban kerülő „Téli szonett”, majd az 1941-ben napvilágot látó „Tebenned bíztunk” címet viselő kötetekben ez a hang erősödik fel – a bécsi döntések hatására – a bizonyosságig, s válik majdani mellőzöttsége döntő okául.
Már utolsó kötetének címe is utal verseinek másik uralkodó témakörére: a vallásos érzület sokoldalú és őszinte kifejezésére. Különösen szépek a „Miatyánk”, a Szent Pál „szeretet himnuszának” és egy-egy komor zengésű zsoltárnak parafrázisai. A címadó versből idézzük:
„Vágyó imádat ihletője voltál
Úristenem, Hozzád száll most a zsoltár,
Hull, ring elém csodálat csipkebokra, –
Zengés, szent himnusz, ég és föld zenéje
Száll templomokról templomokra:
Tebenned bíztunk eleitől fogva.”
Minden kötetén végigvonul egy beteljesületlen, hol sóvárgó, hol lemondó de mindenképpen elkésettnek vallott szerelem mélabús hangulata.
„Mért fáj a fény?” c. versének záró sorai tanúskodnak erről:
„Öröm hahóját mért nem hallhatom
Mért reszket úgy, mint hóvirág a télben
Az elkésett és elhervadt dalom?”
Egy későbbi keltezésű, Szép Ernőnek ajánlott költemény a „Minden tavasz tavasztalan” viszont úgy kezdődik:
„Már minden álom hasztalan,
Romolnak régi lázaid
Minden tavasz tavasztalan,
Hűlt vágyódások váza
Minden hanyatló alkonyat,
Minden elszálló alkonyat.”
E szép elégikus hangulatú versek szomszédságában a Téli szonettben egyre többször találkozunk erkölcsi kérdéseket feszegető költeményeivel. Erősen konzervatív szemlélet jellemzi ezeket. Mereven elutasítja a gyorsan változó világ modernebbé váló szokásait.
Választott városához, Szolnokhoz való kötődését utolsó köteteiben szaporodó vegyes témájú versek között két dalszerű versike is tanúsítja: Mintha gyorsan váltó diaképeket látnánk. „Szolnok” c. versének egy-egy rövidke szakaszában: Tárgya miatt egészében idézzük:
Szolnok,
Lelkedről fátylat oldok
Szolnok.
Szolnok,
Hozzád Tiszánk szent álmot hordott,
Szolnok.
Szolnok,
Együtt-tündöklő tornyok,
Szolnok.
Szolnok,
A parkban kis koboldok,
Szolnok.
Szolnok,
Hős ív a híd, miénk a sorsod,
Szolnok.
Szolnok,
Világít partján, utcák, boltok
Szolnok.
Szolnok,
Életláz, ifjak, versek, sportok
Szolnok.
Szolnok,
Vonat, hajó zúg, hoz-visz sorsot
Szolnok.
Szolnok,
Síró bölcsők, békült sírboltok,
Szolnok.
Szolnok,
Vagyunk, múlunk. Légy mindig boldog.
Szolnok.
Kétütemű, könnyen dalolható vers a másik, melynek „Tiszavirág” a címe:
„Lombosodó nyárfák
Lent a Tisza-parton,
Szolnok legszebb lányát
Két karomban tartom,
Megölelve tartom.
Tiszavirág repked
S hull százezer-számra
Te is elfeledted,
Mennyi boldog csókot
Csókoltam a szádra.”
Nem véletlen tehát, hogy Lengyel Dezső több versét is megzenésítette.
De mestere ő a klasszikus versformának is. A Téli szonett bevezető verse mindjárt egy páros disztichonból épített epigramma:
„Vedd a szívemből vérző szépség színes adóját,
Melyből bús ugaron télbe is hinteni mersz.
Szárnyal a szív és rezzen a rím, már várom a verset
Vemhes a hárfai húr, zengj velem, isteni perc.”
Babits nyomdokán haladva rímes, furcsa játékok egész sorát találjuk utolsó megjelent kötetében. „Nincs boldog sátram” c. versében pl. itáliai városok nevével játszadozik:
„Nápoly,
Szívem ma megtört bíbor sávoly,
Holt álmom halkan kéri, távol.
Altass el, ringass, ápolj.”
Egy-egy elkapott rímmel gyakran ellabdázik, s ilyenkor bizony a művészkedés eltakarja az érzés melegségét.
A megye megbízásából alkalmi verset ír „Áll még Pusztaszer” címmel az 1934 évi országos emlékünnepre, amelyet akkor Szolnok megye rendezett. Kiss Ferenc mondta el a magyar sakkozás centenáriumán „Száz év emléke” c. versét. A Dugonics Társaság 1937 februári ülésén a szerző szavalta el „A szegedi Maros köszöntését” és még folytathatnánk a sort.
Úgy hiszem azonban az eddigiekből is érzékelhetők Kiss Gábor költészetének erényei s talán hiányai is. Már méltatója, Császár Elemér egyetemi tanár, a Verseghy-monográfia írója is kiemelte verseinek a kor szellemét sugárzó eszmeiségét, biztos versépítését, a különböző versformák tudatos alkalmazását, gazdag rímtechnikáját.
„A mérték és a rím nem járom a számára” – írja Császár Elemér. Ez az erénye azonban olykor visszájára fordul: a rímek játékos összecsengetése néha fontosabbnak tűnik számára a kifejezés erejénél. Az öthúrú hangszerhez való ragaszkodása köteteken s azokon belül ciklusokon át magával hoz bizonyos monotóniát.
Kiss Gábor költészetét a maga korában nagyra értékelték. Alig volt fővárosi lap, amely ne emlékezett volna meg elismerő szavakkal egy-egy új kötetének megjelenéséről.
A már említett 1944-es helytállása ellenére az igazoló bizottság állásvesztésre ítélte, majd 1946 elején rövid időt vizsgálati fogságban is töltött. A fogdában írt „Szeretetkenyér” c. kéziratban maradt versében írja – mintegy megköszönve egy kilencgyermekes családanya önzetlen segítségét –
„Hallották, hogy Kis Gábor rab, hát
A szeretetet összeadták:
Telt, szép kenyér, szívükből fonták,
S elnézem drága, barna dombját.
...
Oh, hívtak híres Kiss Gábornak,
S most a szegények istápolnak.”
A fogdából való kikerülése után rehabilitálták, s 1947-ben még egy-egy verse helyet kapott az újságban, sőt a Verseghy Körben tagságát is megtarthatta korábbi tisztsége nélkül. A fordulat évét követően azonban teljesen kiszorult a szolnoki közéletből, a legcsekélyebb publikációs lehetőségét is elvesztette.
Ennek ellenére a versírás megmaradt számára vígasztalásnak. Kötetnyi verse hever még ma is kéziratban, köztük néhány műfordítás, alkalmi vers is. Az utóbbiak közül kitűnik a Pólya Tibor emlékére ill. Bajor Gizi tragikus halálára írt költeménye, valamint az 1952 őszén született s a finn-magyar barátságot köszöntő „Finnek” c. verse, melynek záró sorai így hangzanak:
„Köszöntésünk, hidd áldásnál nagyobb,
Örömét nem tűnt, verses perc hinti,
S egymás sorsáért két ország ragyog,
Két ország pompás ékessége
éretted Pest, s értünk Helsinki.”
Ránk maradt kéziratos versszövegei tanúsítják, milyen műgonddal alkotta meg minden költeményét. Klasszikus mértékben írt sorain sokszor még a verslábak jelölése is fellelhető. Szívesen alkalmazza – különösen epigrammáiban – a rímes hexameter formát. Gondossága, míves költői munkája, kísérlete késői verseinek ciklusba rendezésére annál inkább elismerésre késztet, mivel tudhatta, hogy az adott körülmények között aligha számíthat verseinek megjelenésére. Nem csodálhatjuk, hogy az „Árulás” című versében keserű öniróniával így vonja le élete tanulságát:
„Múzsám Olimposzt adta városul,
S költők lantjához kard, láng párosul,
Érzem, hazugul, hiába éltem,
Szentségtörés, vád, árulás az éltem,
Sohsem bocsátja meg már múltam,
Költők szent céhét kétszer elárultam,
Mert „doktor” lettem s „méltóságos úr”.
Bajor Gizi halálára
Így búcsúztál. Ez volt a végszó,
A legnagyobb és leghősibb szerep.
Neved, híred már halhatatlan,
S míg fennragyogsz a csillaghadban,
Sírodnál hálás néped tiszteleg,
Ravatalodra egy ország hajol
Bajor.
Pólya Tibor
Pólya Tibor, te ki álmok, színek mestere voltál,
S köztünk éltél-haltál csendes zagyvai páston,
Hányszor idézünk szellemed édes, dús derűjéből,
S hányszor kérdez az emlék: jobb-e a dolgod az égben?
Hogy’ megy a tréfacsinálás? Csillog-e drága monoklid?
Szólunk rólad, mint szüle szól szeretőn a fiáról,
S színekből a szívekbe lopózva, mienk vagy örökké.
Pataky Joachim
Pataky Joachim egyetlen regényével a „Hómezőben piros virágok” cíművel írta be nevét a szolnoki irodalom történetébe. A könyv címlapján Udvary Dezső festőművész által festett szürrealista kép már utal a mű tartalmára. A végtelen hómező fehérsége fölé boruló szürke égbolt, az alatta keringő fekete madársereg s a fehér hóban távolba vesző pirosló vérfoltok már a háború, a pusztulás, a vérontás hangulatát idézik különösen azokban, akiknek maguknak is végig kellett járniok a háború véres országútját, s akiknek életük végéig meghatározó élményt jelentett e szörnyű kataklizma. Így volt ezzel a szolnoki születésű Pataky Joachim is, aki szinte gyermekfejjel öltötte magára a 68. gyalogezred utászainak egyenruháját, s harcolta végig többszöri sebesülése ellenére és vitézségi érmekkel bőven dekorálva a világháború csatatereit a Kárpátoktól csaknem az Adriáig. Az összeomlás után az olasz frontról hazatérve út- és vasútépítő vállalkozásba fogott hasznosítva a háborúban szerzett kényszerű „tanulmányait”.
Belőle valóban a háború csinált poétát. Mert igaz, hogy Rákosi Jenő ösztönzésére kezdett irodalommal foglalkozni, de költői-írói élményanyaga csaknem egészében az első, a „nagy” háború vériszapos talajából táplálkozik.
Irodalmi pályájának nyitányát egy, a húszas évek közepén Budapesten megjelent verskötet, a „Hulló virágok” jelentette. A kis, nyolcadrét alakú füzetben 29 vers sorakozik. Nem többek e versek, mint első szárnypróbálgatások. Témakörei is eléggé zártak, hazafias kesergés a könnyen felejtők, s a hazát cserélők miatt, tisztelgés apja emléke előtt, aki hadba indulása napján így búcsúztatta: „Csak arra kérlek kedves fiam, hogy légy megnyugodva sorsodba... mert ha ilyen emberek nem kelnek fel a hazáért, akkor kit szólítson a haza?” s természetesen a háború! „Limanován”, „Harc után”, „Szétlőtt ágyú” stb egy-egy apró háborús tabló a kötetben.
Költői kifejezőkészsége további versköteteiben (Vándor székelyek, Dallos imák) jelentősen gazdagodik. 1932-ben Szandai Sándor őt kérte fel az Irodalmi Kurir Kéve c. versrovatának szerkesztésére. A folyóirat korai megszűnése miatt az ő munkássága is megtörik. Az utolsó számok egyikében megjelent költeménye, a „Megkérdezted-e már?” igazolja, hogy kár volt szakítania a versírással. Bár kétségtelenül érződik a versben Babits „Esti kérdés”-ének hatása, a versszakonként sorjázó költői kérdések megformálása, találó képalkotása önálló költői egyéniség kezenyomát mutatja. Még megpróbálkozott drámaírással is. „Májusi zivatar” c. színdarabját a szolnoki színház művészei elő is adták.
Maradandót mégis háborús regényével, a bevezetőben említett „Hómezőben piros virágok”-kal alkotott. Regénye a háború négy esztendeje szerint tagolódik négy nagy fejezetre. A cselekmény fővonulatát egy huszárszázad harcainak története alkotja a Kárpátoktól a Rokitnoi mocsarakig, majd Bukovinán át az olasz frontig. Győzelmek és vereségek, eredményes előretörések és fájdalmas visszavonulások, meddő állásharcok, pusztító pergőtüzek és értelmetlen áldozatokkal járó közelharcok követik egymást a személyes élmény átélésével hitelesítve.
A főcselekményt egy huszárhadnagy és egy orosz pópalány között szövődött, kicsit naívan ábrázolt szép szerelem romantikus szálai szövik át. Ha csupán ennyi lenne a regényben, aligha volna több a szokványos háborús történeteknél. A többletet a szereplők egymás közötti viszonyában ábrázolt jellemrajza s főleg hőseinek a háborúval szemben elfoglalt álláspontja jelenti. A zászlóalj s különösen a század tisztikara emberséges, a vezetésükre bízott katonákért személyes felelősséget érző, egymást barátként becsülő sőt szerető tisztekből áll. Nem értenek egyet az egyre inkább oktalan vérontássá fajuló háborúval, a fiatal életeket idegen érdekekért tömegével feláldozó hadvezetéssel, de katonai kötelességüket mindhalálig teljesítik. A másik oldalon harcolókat ugyanúgy a háború áldozatainak tekintik mint a saját beosztottjaikat. A szerző minden alkalmat megragad arra, hogy az áldozatok iránti rokonszenvének hangot adjon. Ezek az epizódok – légyen szó akár a frontbarátkozásról, akár a sebesült ellenfél kockázatos megsegítéséről – meleg, lírai hangvételükkel külön is megnyerik az olvasó rokonszenvét.
Megkérdezted-e már?
Megkérdezted-e már
a hulló levelet,
hová viszi a szél, –
e néma lehellet?
A napsugarától
mért játszik a vízen;
a vándormadártól:
a távol mit izen?
Megkérdezted-e már
a gyermeki álmot,
honnan veszi vajon
a sok délibábot?
A büszke hegyi sast,
mért száll a légen át
s a bogárt: mért mássza
mindig az út porát?
Megkérdezted-e már
a hegyet mért magas?
s miért mély a meder,
mit a víz árja mos?
Miért sír a bánat,
a jókedv mért kacag,
mért nyíl a hóvirág
a hótakaró alatt?
és az is érdekes,
ha egyszer kérdezed,
mért szeretik egymást
ölni az emberek?
A hang mért viharzik
s miért terjed a féreg,
mért kap a legtöbbször
érdemtelen babért?
Megkérdezted-e már
hogyha nem volna fény,
akkor is csak lenne
árny, csillogás, sötét?
Ha nem volna férfi, –
ha nem volna asszony...
ha nem volna nappal,
vajh’ volna-e alkony?
Szülővárosomban jártam
... Hogyan fut velem a vonat!
Látom a fényt... a tornyokat.
Tudod-e, hogy itt születtem...
Hogy először itt szerettem?
Igaz az, hogy visszavártál...
Igaz az, hogy visszahívtál?
Hogyan zúg zörög a vonat!
Jaj, elviszi a hangomat.
Itt belül úgy fáj valami,
Szívem verését hallani.
Szolnok! Nem vártál engem szívvel,
Ölelő karral, vidám hírrel.
Már megyek is, fut a vonat.
Már nem látom a tornyokat.
Már nem látom a vén Tiszát
Hallgatom a szívem szavát.
... Nos, mit beszélsz öreg szolga?
Kérdem tőle mosolyogva –
Hogy mostoha volt e város,
még most is olyan sáros?
Megyünk is már, fut a vonat
Már nem látom a tornyokat.
Lámpák fényét sem látom már
Megyünk, mint a vándor madár.
Pedagógus prózaírók
Gyomai (Gojzer) György
1899-1973
Gyomai György néptanító volt a szó eredeti és átvitt értelmében egyaránt. A Kiskunfélegyházán szerzett tanítói oklevél birtokában előbb Sárbogárdon, Komáromban és Jászberényben majd 1925-től a Szolnok-Ugar tanyai iskolában tanított. A második világháború előtti években, s még röviddel utána is a Szolnok környéki tanyasi és vándoriskolákat igazgatta, majd az ötvenes években már csak az idősebbek emlékezetében élő Sípos téri iskola igazgatójaként vonult nyugalomba.
Különböző folyóiratokban és napilapokban két kötetre való elbeszélése jelent meg. 1930-ban a Kulturális Minisztérium irodalmi pályázatán is díjat nyert.
Hosszú évek tapasztalata alapján jól ismerte a tanyavilágot, az ott élő emberek gondolat- és érzésvilágát, szokásait és erkölcseit. Feladatából eredően átélte és átérezte a tanyai tanítók nehéz életét, s a vándortanítók kietlen sorsát. Természetes tehát, hogy regényeinek, elbeszéléseinek élményanyaga is ebből a talajból táplálkozik. És ugyanilyen közel áll hozzá a gyermeklélek a maga változó világával, de örökös szeretetéhségével a gyermeki fantázia csapongása, romantika iránti igénye.
De néptanító Gyomai György abban az értelemben is, hogy közíróként felemelte a szavát a tanyavilágot elárasztó ponyvairodalom terjesztése ellen. A szegény nép „betűéhségének” csillapítására egyrészt jó könyvekből összeállított kölcsönkönyvcsomagot vándoroltatott a tanyasi iskolák révén, másrészt maga is egyre-másra írta olyan olcsó, filléres formában megjelenő regényeit, mint a Múzsa Kiadó gondozásában megjelent „Szerelem a Sóhajtó-dűlőn” vagy a Központi Könyvkiadó által kiadott „Vasárnap délután”. Az utóbbi meséje nagyon egyszerű. Egy korán megözvegyült, roppant szégyenlős parasztember és egy pártában maradt leányzó összekerülésének, pontosabban összeboronálásának története. Amiért mégis szólunk róla, annak oka az ízes nyelvezeten, a kisparaszti gondolkodást jól tükröző párbeszédeken kívül az, hogy a cselekmény a Szolnok környéki tanyavilágban játszódik.
Korábban megjelent nagyobb terjedelmű regénye, a már említett „Szerelem a Sóhajtó-dűlőn”, válságos élethelyzetéből egy vándor-iskolába (vándoriskolát ott kellett életre hívni, ahol legalább 15 gyerek maradt volna iskola nélkül, mert 2-3 kilométeres körzetben még tanyasi iskola sem volt található. A tanfelügyelőség – nem tehetvén mást – bérelt ilyenkor egy helyiséget valamelyik tanyán, s állást adott ott egy-egy évek óta állástalan, vagy – mint regényünk hősnője – élet szélére került tanítónak) menekülő városi tanítónő sorsát kíséri végig egy tanéven keresztül a teljes magára hagyatottságtól a párra találásig. A regény cselekménye bűnügyi és szerelmi fordulatokban, váratlan – olykor kissé valószerűtlen – eseményekben gazdag. A regény legértékesebb elemei azonban azok a realista képek, amelyeken az író személyes tapasztalatai érződnek.
Példaként álljon itt a vándoriskola belsejének leírása: „A kis, földes, mázolt szoba, mely iskolaterem és lakás is egyúttal, hat lépés széles, öt lépés hosszú. Kétoldalt két X lábú asztal terpeszkedik benne. Mellettük lócák, kis székek. Az egyik sarokban szekrény az iskolai irkáknak és az ő (t. i. a tanítónő) ruháinak. A másik sarokban egy kis kályha. Középen asztal, szék. A tábla mögött az összecsukható vaságy, amelyen most is aludt. Kiegészíti még a berendezést, egy mosdó, mosdótál, három törülköző, két petróleumlámpa és egy darab szappan... A falakon két térkép, hat történelmi kép lapul... Az ajtón egy szürke lópokróc lóg, nyilván azért, hogy télidőn felfogja a szelet.”
A rokoni kapcsolataiban és első szerelmében egyaránt csalódott kis tanítónő kiszolgáltatottságát minden, úgymond rangban hozzá illő férfi ki akarja használni. Egyedül egy becsületes parasztlegény áll melléje önzetlenül. A tanítónő sem maradhat ezért közömbös iránta, a legény édesanyja is szívesen látná menyéül, ő mégis tétovázik: „... elvégre Kiskovács József mégiscsak egy egyéni gazda, aki tanyán él, és béresekkel, jószágokkal, földdel kínlódik, és ő mégiscsak egy okleveles tanítónő, aki nem szállhat le hozzá.” A problémát a Tisza koratavaszi árvize oldja meg. Az összedőlő iskola padlásáról Kiskovács József menti ki, akinek az oldalán végül hősnőnk is megleli boldogságát.
Az alaptörténetbe szőtt epizódok egyrészt a tanyasi tanítónők, különösen a vándoriskolába kényszerültek kiszolgáltatottságát érzékeltetik. (Hősnőnk is majdnem áldozatául esik az urasági intéző erőszakoskodásának). Másrészt a tanyasi paraszti életforma elmaradottságát, sötét oldalait teszik szemléletessé.
Margit a kis tanítónő – saját fájdalmát enyhítendő – egy mindig szomorú kislány tanítványának otthonát látogatja meg. A kislány születése anyja életébe került, ezért apja meggyűlölte. Margit szavai ugyan megenyhítik a komor férfi szívét, de hazafelé menet az a gondolat gyötri „hogy de sok tragédia hallgat a fehérfalú, nádkalapú tanyák ablakai mögött.”
Egy tanyasi temetésen, ahol Margit látta volna el a kántori teendőket, derül ki, hogy egy 18 éves fiatalasszonynak azért kellett meghalnia, mert a szörnyű életviszonyok lehetetlenné tették a 20 km-re található orvos időbeni kihívását.
Arra is alkalmat adnak a főcselekményt kísérő epizódok, hogy a tanyasi tanítók népművelő szerepének fontosságát hangsúlyozzák éppen a tanyasi lakosság felvilágosításában. Margit ismeretterjesztő előadásokat tart, szót emel a csecsemőhalandóság ellen, műkedvelő előadást rendez stb. Kiskovács József alakjában pedig a feltörekvő, szorgalmas, önművelése révén Margit méltó párjává váló parasztgazda alakját formálja meg, mintegy megmutatva a tanyasi sötétségből való kilábalás útját.
A regény határozott erénye a realista ábrázolás, a biztos helyismeret, a tanyasi parasztvilág, gondolkodás hiteles ábrázolása, az elmaradottság és a felemelkedési vágy együttes képe, a stílus képszerűsége, a hasonlatok, metaforák, jelzők olykor túlságosan is bő alkalmazása. („Az iskola álomba készülődött”, „Úgy élek, mint a pusztázó betyár”, A kései tökvirágok úgy sárgálltak, mint az arany”.)
A gyermeklelket jól ismerő mesemondó tanító bácsi szólal meg már az 1956-ban megjelent ifjúsági regényében, a „Nádi farkasok”-ban. A kuruc szabadságharc idején ismét Szolnokon és környékén játszódó történet hőse két testvér. Az idősebb, Gáspár diák, aki tanulmányait megszakítva a szolnoki sóhordó munkások között dolgozik, munkástársa védelmében a Tiszába taszítja a kegyetlen sótisztet. A Tiszát átúszva megmenekül ugyan, de szerelmeséhez visszatérve a rá vadászó labancok fogságába esik. Halálra ítélik, de a vérpadról csordás öccse, Miska menti meg azzal, hogy a megvadított gulyát a város piacára űzi. A zűrzavart kihasználva a portyázó kuruc vitézek rohammal beveszik Szolnok várát is.
Ebben is, de más regényeiben is megmutatkozik jókais, túlzásoktól sem mentes (nem kellően indokolt) cselekményszövése, a stílus fordulatos párbeszédekben megnyilvánuló élénksége.
Gyomai György írói pályáját novellistaként kezdte, és azzal is fejezte be a hatvanas években. Fővárosi folyóiratok, a Vándortűz, a Magyar Rádió, a helyi lapok mindig szívesen adtak helyet írásainak. Termékeny tolla akkor is méltó az emlékezésre, ha főleg kései novellái fölött már eljárt az idő. A Vándortűzből való a
Családi titok
Az öreg az istállóban áll a nyoszolya redves vén hasánál. Rágja a pipaszárat. Nagyot sóhajt. A rozsdásszínű, avas tarisznyát a vállára veti. A görbebotot a markába fogja. Sapkáját lehúzza az orra hegyéig. Aztán odaballag ájtatosan az ökrökhöz. Végtelen szeretettel megsimogatja mindegyiket. A tehenet meg is csókolja. S könnybeborult szemmel, nagy elbúsulással kilép az ajtón. Megy egyenesen a tanyának. Odaáll az ablak alá. Megzörgeti a homályos üveget.
– Gyere ki asszony!
Ólomszürke őszi délután van. Környetlen körül olyan fekete a puszta, mint az ingyenkoporsó. A tanya úgy hallgat a sárban, mint a siralomházban a betyár. Valahol a puszta köldökénél, ott, ahol a Holt-Tisza koncsorog, gyenge szelek készülődnek ködcsizmákban éjjeli barangolásra.
Az öreg bámul az ablak vaksi szemébe. S amikor meglátja benne a saját arcát, úgy elpirul, mint a süldőlány fürdéskor. S legjobban szeretne lesüllyedni vagy két ölre a föld alá. Mert nagy, kegyetlen nagy történelem létesült meg vele ma reggel az istállóban.
Mi is történt? Voltaképpen semmi. Semmi hibaság nincs a dologban. Annyi történt mindössze, hogy hajnalban Maris, mármint a menye, kijött fejni az istállóba. Hozta magával a fejőedényt meg a gyalogszéket, úgy, ahogy már egy esztendő óta minden áldott reggelen hozza. És nagy illedelmesen neki akart fogni a fejésnek.
A mécses kormos szájjal, hunyorgatva égett a nyoszolya fölött. Mivelhogy ő kint alszik mindig a jószág mellett. S ő gyújtotta meg etetéskor. És amikor Maris nagy köszöntéssel belibbent az istállóba és becsukta maga után a fakilincses ajtót, ő meglátta a mécs sárga világánál a menyecske piros arcát. Megérezte a testéből kiáradó forróságot. Ekkor, maga sem tudta hogyan, valami fiatalos érzelem megrészegítette. Átkapta félkézzel a menyecske derekát. Odarántotta a nyoszolyára maga mellé. Úgy, mint ahogy valamikor legénykorában tette a lányokkal. Aztán más nem is történt. Mert hirtelen kivágódott az istállóajtó, s odazúdult eléjük a fia, aki pedig ilyentájt soha nem szokott kijönni. De pont most kihozta a fene. A többi aztán nem tartott annyi ideig, mint egy köpés. A menye egy nagyot sikkantott. A fia valamit ordított. Az ő feje akkorát kondult, mint egy kondér, ha belerúgnak. S úgy a tehén alá repült, mint a madár. De lábbal fölfelé. Aztán a menyecske beszaladt a házba. A fia nagy káromkodással utána iramodott. Ő pedig ott maradt hanyattfekve a szalmán és úgy bámult az ajtóra, mintha kísértetet látna. S magyarázni kezdte önmagának, hogy mi is történt itt voltaképpen egyetlen rövid perc alatt.
Később kijött nagyríva a felesége. Szelíden társalogni kezdett vele.
– Hej, te vén piszok. Te vén akasztani való betyár. Hát megbolondultál? A tulajdon menyeddel akartál kikezdeni? Részeg vagy? Vagy elment tisztára az eszméleted? Kisül a szemem a szégyentől. Hogy nézzek a fiamra? Hogy nézzek a menyemre? Ő olyan ájtatosan még nem hallgatott életében prédikációt, mint ahogy ezt hallgatta. Lehajtotta a fejét. S arra gondolt, hogy ha most egy jóízű istennyila fejen vágná, de sebesen, akkor még hálás szívvel meg is köszönné az áldást az egek irányítójának.
Az asszony aztán még hosszú előadást tartott a tisztességről. Elszavalta, de nagybetűvel ám, hogy az ilyen embereket elevenen kéne megnyúzni, hogy kivesszen még a magjuk is. Aztán nagy rívással, fejcsavargatással visszaballagott a tanyába. Ő pedig kint maradt egyedül a rettentő elgondolásokkal. Mi lesz most? Mit csináljon? Menjen be közéjük, mintha semmi sem történt volna? Vagy rendezzen egy éktelen veszekedést? Hátha akkor elirányítja magáról a történelmet?
Sokáig nézte az ökröket. Vakarta a fejét. S megállapításba vette, hogy érthetetlenség történt vele. Valami fiatal láng csapott fel a vérében. Megéhezte a szépséget. Szomjas lett a fiatalságra. Megkívánta a forróságot. Ennek pedig nem lett volna szabad megtörténni.
Végtelen lassan megérkezett közben a dél. De ebédet neki nem hozott senki. Ebből megállapításba vette, hogy végtelenül komoly a házban is a sor. Mert ha a gazdának már levest se visz ki délidőn a tulajdon egyfelesége, akkor már kegyetlenül öreg a hiba. Ez pedig mind azért van, mert benne pákosztoskodott a szerelem egy kicsit a reggeli melegségben.
Később elszívott nagykomoran egy pipa dohányt. A takarmányosból nagy kas töreket vitt az ökrök elé. A tehénnek szénát adott. Mikor ez is megvolt, arra gondolt, hogy melyik gerendára lenne legkívánatosabb felkötni a nyakára való kötelet. Aztán megállapításba vette, hogy nem csinál halált a tanyába. Inkább elmegy világgá. Fel is öltözött. Elkészült az utolsó útra.
És most itt áll az ablak alatt.
– Gyere ki asszony!
Zörrent a kilincs. A felesége kivörösödött szemmel lépett ki az ajtón. Rámeredt az urára.
– Mit akar kend?
– Azt akarom – nézett maga elé az öreg szomorúan –, hogy nem maradok tovább a tanyában. Elég volt ebből a kutya sorból. Nem maradok tovább veletek.
Az asszony megérezte, hogy különös, nagytarajú hullámok csapdosnak az öreg mellében, valahol a szíve körül. Az ijedtségtől csaknem összeverődtek a fogai.
– Mért akar elmenni? – lihegte.
– Nem tudok többet a fiam szemébe nézni, – nyögte ki sokára fájdalmasan az igazságot a vén bűnös.
– Ne menjen sehova. Marisék mennek el.
– Ők maradjanak! Én megyek!
– Hová menne öreg lettére?
– Majd megtudjátok, – koppantott mindenre elszántan az ember a bottal maga elé s kezet nyújtott élete sorsának. – Isten áldjon meg, Örzsi. Ne haragudj rám. Tudod, esendő az ember öregségében is.
Olyan megindultan és keservesen suttogta ezeket az öreg, hogy az asszonyból kirobbant a jajszó.
– Maris, Pista, gyertek ki! Apátok a halálba készül, – sikította rémülten és megfogta az ura karját. – Ne menjen sehová. Nem engedem el!
– Ereggy az utamból! – emelte fel a botját az öreg gazda, s indulni akart. De akkor már kilépett a szobából a menye is, a fia is. Azok is elébe álltak.
– Hová akar menni, édesapám?
Az ember nem mert a fiára nézni. A földet leste. Úgy suttogta.
– Ahová akarok.
– Ne engedjétek!
A fiatalok belekapaszkodtak az öregemberbe. Húzták, ahogy bírták. Az asszony meg szavalta a rigmust egyfolytában.
– Vén betyár kend, de azért még nem kell a halálba menni. Máshol is megesett már ez a hiba. Mégse lett belőle semmi. Engem is megkörnyékezett esztendős asszony koromban a kend tulajdon apja. Pont úgy, mint ahogy most kend megkörnyékezte Marist. Mégse ment az se a világnak. Pedig az anyós is tudott a dologról. Magam mondtam el neki mindent!
Az öregember rámeredt a feleségére. A szeme kikerekedett a csodálkozástól.
– Mit szavalsz te? – morogta.
Azt, ami igaz. Hogyhát olyan kend is pontosan, mint az apja volt. Az is megkívánt engem egyszer. De aztán kiment belőle a vágyakozás. És nem dőlt össze mégse a világ!
– Hijnye, a hétántiját! Oszt te ezt csak most nyögöd ki nekem! – ordította az öreg nekivadulva és felemelte botját.
– Minek mondtam volna meg eddig?
– Annak, hogy agyonütöttem volna azt a vén betyárt! – rázta az öklét ég felé az ember.
– Ne üssön agyon senkit, édesapám. Inkább jöjjön kend be, – húzta a fia szelíden befelé az öreget és megbékélve magyarázott. – Ami meglétesült, azt el kell felejteni. A sort meg eztán másképp kell irányítani.
– Hogy?
– Úgy, hogy ezután én járok ki hajnalban fejni, ha olyan nagy kendben az érzelem – kiáltotta lángbaborult arccal az asszony s bevezette az öreget a házba.
– De titok marad, ami megesett!
– Titok, nem tudja meg senki, – mondták rá mindnyájan s úgy érezték, valami sötét fátyol emelkedik lassan a tanyáról.
Lomha szél ballagott végig ködcsizmában a tanyák között. S valahol a puszta köldökénél, ott, ahol a Holt-Tisza koncsorog, egy vaksi ablakból fény villant a kormosodó kisestébe.
Vajay József
1908-1977
A szolnoki pedagógus írók egyik legrokonszenvesebb egyénisége, Vajay József 1908 március 15-én született az Arad megyei Nagyhalmágyon. Apja is művelt, művészi hajlamokkal megáldott kántortanító volt, aki két házasságából származott öt gyermekével előbb a máramarosi Majszinbe került, majd a román megszállás elől Szolnokra menekült, ahol a háborút követő két évben népes családjával együtt a vagonlakók számát gyarapította. A viszonyok rendeződése után az Abonyi úti iskolában és az ipariskolában tanított. Fia, József a Vöröskereszt révén Hollandiában erősödhetett fel a háborús viszontagságok után.
A kiskunfélegyházi tanítóképzőben szerzett tanítói oklevelet, Ennek birtokában Kenderesen kapott állást, majd 1935-ben Pusztapón (mai Kétpó) lett kinevezett tanító, ahol négy évig tanított. Itt kezdett írogatni, majd 1939-ben Szolnokra költözött. Szociális érzékenységéről tanúskodó írásaival már Szolnokra kerülésének évében a Jász-Nagykun-Szolnokvármegyei Népművelésben jelentkezett. Az első írói sikert 1940-ben az Új Idők hasábjain megjelent elbeszélésével, a „Feloldozás”-sal aratta. Cikkek, novellák után az Otthon Írók Köre Rákosi Jenő regénypályázatát nyerte meg „Hullócsillag” c. történelmi regényével. Ezt követően írta meg „Etilkuzu” c. szintén történelmi tárgyú regényét, amely már a háborús események s az ő hadba vonulása miatt kéziratban maradt.
Fogságból való hazatérése után még egy társadalmi regényt írt saját korának történelmi és társadalmi változásaival a háttérben. Azonban mire regényével elkészült, a bekövetkezett gyökeres politikai fordulat miatt kiadására már nem gondolhatott. Így minden erejét az oktató-nevelőmunkára – amíg tehette – a város pedagógustársadalmának szolgálatára fordította. Az iránta megnyilvánuló megbecsülés jeleként 1956-ban a pedagógus munkástanács elnökének választották. A forradalom után a Rákóczi úti Általános Iskola igazgatóhelyettese lett. Szaktanári oklevél nélkül tanította itt a magyar nyelv- és irodalmat, tanítványai mégis máig őrzik feledhetetlen óráinak emlékét és nemeslelkű emberségét. 1966-ban sokízületi gyulladást kapott, s 11 évi mozgásképtelenség után 1977. január 12-én hunyt el.
A Pantheon Kiadó által 1943-ban megjelentetett „Hullócsillag” c. nyolc fejezetből álló 256 oldalas regény Kálmán király korába viszi az olvasót. Már az első fejezetben, – mint a jól komponált drámákban – megismertet a főszereplőkkel: a keresztes hadak átvonulását figyelemmel kísérő ifjú királlyal, Kálmánnal, Opor fia Ákos vitézzel, egy boszorkány hírében álló özvegy leányával, Apollóniával, aki iránt Ákos érez olthatatlan szerelmet, s Álmossal, a király öccsével.
A kereszteseket vezető, Bouillon Gottfried kíséretében levő I. Roger normann fejedelem lánya a király hitvese lesz. A házasság boldognak ígérkezik, bár Kálmánt gyakran szólítják el az udvarból az országos ügyek, a hatalomból kiszorult Álmos herceg állandó ármánykodásáról szóló hírek. A király segélykérő hívásra hadba szólítja népét. A hadba szálló seregben találjuk már Apollóniát is, aki a boszorkányság vádjától s a máglyától megmenekülve Ákos mellett apródként vesz részt a hadjáratban. (1099) Amikor a gyanútlan s a biztos győzelem reményében óvatlanul pihenő seregre Przmysl alatt a kunok rátörnek, megmenti a király életét. Buzilla, a királynő ikrekkel ajándékozza meg a királyt: a törékeny testű Lászlóval és az életerős Istvánnal.
A királyné azonban súlyos beteg, s hamarosan meg is hal urát arra kérve, legyen továbbra is legyen jó királya nemzetének.
A gyász letelte után a király Horvátország meghódítására indul. Mint mindig, bölcsen kerüli a fölösleges vérontást. Ugyancsak ügyes diplomáciával szerzi meg a dalmát tengerpart városai fölötti hatalmat. Diadalát azonban beárnyékolja László fia halála. Érseke tanácsára új asszonyt hoz a szuzdáli orosz fejedelem lányának Euphemiának a személyében, aki már akkor a fattyút, a későbbi Borics trónkövetelőt hordozza méhében. Ezért Kálmán visszaküldi atyjához.
A király utolsó éveit, hónapjait végleg megkeserítik Álmos mesterkedései, amelyekkel a király halála után fia, Béla részére akarja a trónt biztosítani. A király halálos ágyán – bár tanácsadói Álmos halálát követelik – aláírja Álmos és Béla megvakításáról szóló okiratot.
A regény írója a korabeli magyar történelem jó ismerője, s művét is erre a történelmi szálra fűzi fel.
A kalandos cselekménybe szőve alkalmat talál arra is, hogy Kálmán törvényeinek bölcsességét is érzékeltesse, így a tolvajlás szigorú büntetésének enyhítését, az izraeliták és zsidók letelepedésének megkönnyítését, a boszorkány mivolt eltörlését. A szerzőt dicséri, hogy mindezt nem „elbeszélés-idegen” módon teszi.
Jellemábrázolása apróbb következetlenségektől eltekintve hiteles. Ügyel arra, hogy hőseit mind külsőleg, mind belsőleg ábrázolja. Az utóbbit illetően főleg a belső monológok alkalmazásával él, de Kálmán és Álmos jellemét tetteikkel, meggondolt ill. elhamarkodott döntéseikkel is jól festi.
A regény szerkezete a történelmi folyamat eseményeit követi. A nem szorosan a cselekményhez fűződő epizódokkal a kor, a tömegek hangulatát igyekszik tükrözni ill. a Kálmán által hozandó törvények, rendelkezések indoklását szolgálják. Így van ez pl. az első olvasatra a cselekményből kilógó boszorkányszombat túl romantikus bemutatásával is.
Stílusát illetően előadásmódja gördülékeny, különösen a párbeszédek megszerkesztésében jeleskedik.
„Etilkuzu” c. regénye már nem kerülhetett olvasói kézbe. Érdekes, regényes feldolgozást addig nélkülöző tárgyánál fogva ismertetésre érdemes. A szerző forrásként csupán Bölcs Leo bizánci császár feljegyzéseire és a magyar krónikák vonatkozó részére támaszkodhatott.
A regény mindössze három esztendő történéseit meséli el a 893-896 között az Etelközben tanyázó magyarság életéből. Másik történelmi regényéhez képest jóval több a regényes elem, a kitalált történet. Talán ezért sem nevezi ezt a művet „történelmi” regénynek
Nagy vonalakban két szerelmi háromszög konfliktusai alkotják a regény vázát. Az egyik Tillának, Bontónak a magyar regös lányának, a besenyő Zuga iránti esztelen és reménytelen szerelme ill. Onud nevű magyar vitéznek Tilla iránt érzett olthatatlan vágyakozása. A másik szál az Iriko nevű, fogolyként a magyar táborba került besenyő leány és Levente, Árpád elsőszülött fia között szövődött szerelem, amelyet Zuga Irikót kívánó dühödt küzdelme zavar meg állandóan.
E szerelmi viszonyok hol felerősödve, hol halványabban tűnnek elő a magyarságot állandóan fenyegető besenyő hordák olykor kegyetlen pusztításai ill. a hét törzsre oszlott magyarság ellenük vívott harcainak, máskor az ősmagyarok etelközi mindennapjainak és ünnepeinek ábrázolása közben.
A szerkezetileg három részre tagolódó regény Bontó regős családi tragédiájával indul, majd az események menetében megismerjük a magyarság vezéreit, elsősorban Előd kendét és Álmos gyulát, meg Árpádot s fiát, a vezérségre termett Leventét. Már ekkor felsejlik Árpád szándéka: a Kárpátokon túl, Nyugaton szeretne békésebb, védhetőbb hazát. El is indítja – persze titkon – egyik vitézét, Borzát felderítő útra. Arról is szó esik már főleg Álmos és Árpád között, hogy hasznos lenne a magyar törzsek egyesítése.
A második rész a törzsi vezérek gondjaival, szándékainak ismertetésével indul. Jövendőt tudakolnak a táltosok, s egyre megfoghatóbbá válik a gondolat: útnak indulni Nyugat felé. Epizódok tarka sora követi egymást, a szerelmi szálak bonyolódnak. Eljutunk VI. Bölcs Leo udvarába is, ahol nagy a baj. A bolgárok szorongatják a bizánciakat. Leo a magyarokhoz fordul segítségért. Követeit Árpád kedvezően fogadja, s Levente fiát bízza meg a segédcsapat vezetésével s azzal a titkos feladattal, hogy a bolgárok elleni harc mellett törekedjék Attila örökébe, a Kárpát-medencébe is.
A harmadik részben a magyar kazár szövetség felbomlásáról, a besenyők újabb kegyetlen támadásáról értesülünk, amelynek Árpád felesége is áldozatul esik.
A bizánciak árulása folytán Levente serege is megsemmisül. Fia halálhíre Árpád számára még sürgetőbbé teszi az indulást. A vérszerződés megkötése, a kabarok csatlakozása után Árpád elindítja népét az új hazába.
A rengeteg epizód, a fárasztó, terjedelmes párbeszédek szerkezetileg szétesőbbé teszik az egyébként is „átfésületlen” regényt. Az indokolatlan érzelmi változások, a vakdüh diktálta, gyűlöletbe torkolló szerelem, s ennek romantikus túlzásokkal festett megnyilvánulásai zavarólag hatnak. Ugyanakkor érdeme a meseszövés fordulatossága, az ősmagyarok etelközi életének elképzelt, mégis valószerűnek ható ábrázolása.
„Elérhetetlen” című, ugyancsak kéziratban maradt társadalmi regénye arra az alapkonfliktusra épül, ami egy szegény tanítócsaládból származó, művészi hajlammal megáldott tehetséges és dolgos, de határozatlan fiatalember, és fellegekben járó, nagyravágyó, nagypolgári neveltetésű felesége között feszül. A jelképes cím utal arra is, hogy a főhős Turgonyi Péter számára éppúgy elérhetetlen felesége őszinte szerelmének és megbecsülésének elnyerése, miként elérhetetlen, vagy ha megközelíthető, szükségképpen tragédiába torkollik az alkotói tökéletesség.
A regény, amely Turgonyi Péter életútját kíséri végig az érettségi bankettől az álmaiban való teljes csalódottságából fakadó öngyilkossági kísérletig, a harmincas évek utolsó éveitől a felszabadulást követő esztendő végéig terjedő időt fogja át. Földrajzilag a főváros, Sopron, a máramarosi Majszin, újra Budapest, majd Pusztaszenttamás, a cselekmény színhelye, míg a kifejlet megint a fővárosba viszi az olvasót. Péter elég gyakran él a pályamódosítás lehetőségével, de erre mindig külső körülmények késztetik. Festő szeretne lenni, de balesete miatt ezt az álmát nem valósíthatja meg. Önmegvalósításának útját ezután a tanítói hivatásban próbálja meglelni. Sikeresen képesítőzik, de vidéki állomáshelyének elfoglalása helyett erdőmérnöki diplomát szerez, amelynek birtokában – már házas emberként – a majszini fatelep vezetője lesz. A Kárpátokhoz közelítő front s felesége fővárosba vágyakozása távozásra kényszeríti. A háború vége Pesten éri, ahol hídépítő munkás lesz, hogy aztán élete értelmét a tanyasi tanítóságban találja meg. Változatos pályáján újra meg újra próbálkozik a festéssel abban reménykedve, hogy legalább művészként elnyeri felesége megbecsülését. Elmélete szerint ugyanis „A nő csak annak tudja legrejtettebb szenvedélyes titkait átadni, akit valamiért csodál, bámul, értékel... Akivel szemben ezt ő nem érzi, annak a számára elérhetetlen marad.”
Amikor végre élete főművével, felesége arcképével elnyeri a fővárosi kiállítás nagydíját, tapasztalnia kell, hogy a festésben is, Anna asszony szenvedélyes szerelmének elnyerésében egyaránt vetélytársa is megfestette nejét meglehetősen intim formában. Lelki összeomlása már-már önpusztításhoz vezet, de édesanyjának és iránta mindig gyöngéd érzelmeket tápláló s azóta óvónői képesítést szerzett egykori kiscselédjének megjelenése megmenti. A két nagy részre (Születés előtt ill. Születés után) osztott regény magán viseli keletkezési idejének bélyegét. Különösen az első részben hosszas elmélkedéseket olvashatunk a magyar tanítóság kiszolgáltatottságáról, méltatlan anyagi és erkölcsi megbecsüléséről, a meglévő társadalmi ellentétek okozta mélyben lappangó feszültségről.
A második részben viszont a felszabadulással megváltozott világnak, a múlt elnyomottjai, kisemmizettjei számára feltáruló lehetőségeiről, a talaját vesztett egykori úri osztálynak, az új élet iránt megnyilvánuló értetlenségéről esik bőven szó. Más-más megfogalmazásban de mindkét részben szép gondolatok találhatók a tanítói hivatásról, ill. annak nélkülözhetetlen szerepéről az új társadalom felépítésében.
A didaktikus felhangokkal, az esetenkénti túlzóan romantikus elemekkel, a véletlenek gyakori ismétlődésével együtt olvasmányos, jobbára érdekes cselekményvezetés jellemzi a művet. Hősei ugyan nem túlzottan fejlődő jellemek, de eléggé hitelesen ábrázolt egyéniségek, amennyiben a korabeli értelmiség egy-egy típusának jellemző jegyeit hordozzák. A Turgonyi család életkörülményeinek bemutatása, a majszíni, majd a szenttamási helyszín rajza nyilvánvalóan életrajzi emlékeket is őriz.
Feloldozás
1.
A vadvizek között terpeszkedő fűfoltok hátát borzolta a szél.
Ott ült a zsenge zöld között, előtte pihés libák csipegettek, de már elunta a rájuk való nézdelődést. A falu felé pillogott. Boncosék kerítése alatt telt virágzásban fehér lett a bodza. A szél ha arról szaladt, hozta magával az illatot. Tavasz volt ebben a szagban, napsugár és ujjongó érzést feszített a mellbe, amitől Péter úgy érezte, szaladni kell. Rohanni, hogy mezítlábas talpa alig érintse a fűfejeket, aztán nagyot ugrani s a végén bukfencekkel befejezni...
Ez így is történt, csak a harmadik bukfenc csavarodott el a kislibák felé s érezte, hogy az egyik a háta alá került.
A nap sütött, a zsenge zöld tovább hajladozott a szél simogató tenyere alatt, a bodza is árasztotta kedvlengető illatát... csak a kisliba nem mozdult.
Péter élesztgette könnyes szemmel, becéző szavakkal biztatgatta mozdulásra, vizet is hozott tenyerébe a tócsák tükréből, de a pihés jószág erre sem mozdult. Kinyújtott nyakkal feküdt Péter előtt.
Később lehasalt és nagy szomorúsággal, csodában bízva leste, de csak annyi történt, hogy valahonnan arányló zöld légy libbent a liba szeme szögletébe. Akkor lapulevelet hozott s a merev jószágot letakarta vele.
Nehezen vergődött a nap korongja delelőig s akkor meglátta a falu felől anyja kékkarton kötőjét, fehér blúzát, piros fej kendőjét.
Az anyja szeme nyomban észrevette a hiányt.
Péter zavartan mosolygott, mikor a lapulevelet felemelte a sárgapihés jószágról. Akkor már a bánkódását szétfújta a szél, könnyeit felszárította a tavasz melege. Az anyja haragját is idegenül nézte... Csak a fejében lüktetett a piruló érzés. Érezte, hogy valamit mondani kellene, de félt most fátyolos hangjától. Akkor nyomban, mikor a lapulevélért szaladt, őszinték lettek volna a hangok... De most már alakoskodók. Inkább a veréstől való félelem fűtené hangját, mert az, amit a liba kimúlásától idáig érzett, úgy is kimondhatatlan... A mentegetőző szavak ott csomósodtak vergődésben megizzadt homloka mögött, de nem tudta kimondani őket... Állt, pirult, a lelke remegett s kínosan mosolygott. Az anyja félreérthette ezt a szótlan mosolygását, mert csak annyit mondott:
– Te gonosz!
2.
Rohan az idő szélsebesen s a legényembernek nagy gyönyörűsége telik serkenő bajuszában. Csorvás Péter hegyesre szoktatott bajuszát a Boncosék Annuskája is csodálattal nézte. Addig felejtkezett rajt csodálatos kék szemeivel, míg egyszer a bajusz a szájához simult. Így történt, hogy összeesküdtek. Akkor már a vadvizek helyét felszántották, s apró göröngyök közt varjak kukászták a magvakat. De a bodzafa állt még Boncosék kerítésvégében, s bódító leheletével életre melengette a csókos emlékeket.
Csorvás Péter az istálló heverőjén feküdt s a szűk ablakon nézett ki a messze csillagos égre. Szőke volt ekkor az este, olyan szőke, mint Annus haja színe, mert a hold is sütött. A jószágok ott kérődztek mellette, de nem hallotta az állkapcsok őrlő ropogását, mert a nyitott ablakon bekúszott a bodza illata, ölébe kapta s az emlékek közé vitte.
Nem álmodott, de ébren se volt. Csak a parázsló pipa hullott ki kezéből, éppen akkor, mikor úgy érezte, hogy Annus szőke haján simít a tenyere.
A többire még gondolni is rossz. Az állatok dobogtak, szaggatták tartó köteleiket. A láng villámmód terjedt, s a mocskos füstben alig tudta kivezetni őket. Akkor már ott volt az asszony is fehér alsóban, a szomszédok is vizes vödrökkel.
Mikor a lángokat elfojtották, üszkös csonkok meredeztek a csillagos égre. Hajnal felé járt már, de a hold tovább hintette sugarát, s a bodza erős illata elűzte az égett pernye kesernyés páráját. Ők ketten ott álltak s nézték a fekete, pusztulásba ment kincseket.
– Nyilván a pipámtul – mondta Péter s akkor hirtelen eszébe villant a gyerekkorában agyonlapított kis liba. Aztán, hogy Annus pattogott, szitkozódott, az anyja jutott eszébe. Ez se néz most a szemébe s ha néz is, nem látja, hogy mi kavarog az ő belsejében.
Hogy az asszony elcsendesedett, szavak kezdtek gyűlni a homloka mögé. Olyanok voltak ezek a szavak: „hogy te, Annus, ez a bodzaillat szédített úgy el, mert téged hozott vissza lányosan, fehéren... és én éppen az aranyló hajad felé nyújtottam kezemet...” és a lelke melengette, forralta ezeket a szavakat, hogy buggyanjon ki a szájon, de vélni vélte hozzá most a hangját is, és ettől elijedt... Nem. Ez a szerelemszelíd hang most nem ide való. A szemével szerette volna mindazt kifejezni, amit érez, hogy ne kelljen hallani a saját hangját. A vér a fejébe szállt, érezte, hogy pirul tőle, s a feszítő érzés hatása alatt kínosan elmosolyodott.
Annuskának kemény vonássá merevült a szája, ahogy a mosolygó emberét nézte.
– Te, gonosz! – mondta és besietett.
3.
Ettől kezdve nem beszéltek többet. Az asszony első nap észrevette, hogy az ura hallgat, felvette a neki dobott kendőt, ő se szólt többet.
És az idő haladt, egyik hónap a másikba lépett, aztán az évek kezdték ezt a táncot. Péter arca beesett, a hegyesre szokott bajusza lekókadt. Az „elemésztem magam” gondolata forgott a fejében.
Mikor a vízből kifogták, sokáig betegeskedett. Voltak, akik azt mondták rá, megzavarodott, mert a vén bodzafát akkor vágta ki, mikor minden kicsi ágán lepénynagyságú virágokból lehelte illatát.
4.
Egyszer valami Ambrus nevű öreg pap költözött a faluba, a fél lábára sántított, de hamar megszerették, mert mindenkihez volt egy-két jó szava. A gyerekek különöskép ragaszkodtak hozzá, mert olykor-olykor cukrot is osztogatott köztük.
A barka már kihányta bóbitás rügyeit s a réteken napba néztek a láncvirág sárga szemei, mikor Ambrus pap megzörgette Csorvás Péter ajtaját.
– Lehet – mondta Péter komoran.
– Nagy bánatod lehet, édes fiam – kezdte az öreg pap. – Ha nem terhelnének vele, meghallgatnám.
Péter előbb mély lélegzetet vett, a homlokán mélyültek a ráncok. Gondolt is valamit, mert tüzesen fénylett a szeme, s az arca nekipirosodott. De végül csak ennyit mondott:
– Mi köze magának hozzá!
És erősen figyelte a pap arcát.
Az nyugodt volt és jóságos.
– Menjen innen, míg bolondot nem teszek – folytatta Péter.
Keménynek szánta ezeket a szavakat, de lágynak sikeredtek. Csend lett utánuk. A szavak széthulltak, megsemmisültek, csak a hang maradt a szobában. Rezgett, csengett ez a hang, még akkor is élt, mikor a pap megszólalt.
– Te jó ember vagy, Péter.
Ahogy ezt kimondta, Péter vállai megrezdültek s a szeme peremén könnyek gyűltek össze.
Észre sem vette, hogy mikor ment el a pap, de már könnyűnek érezte magát: feloldozottnak.
Másnap, mikor Ambrus pap Csorvás Péter háza felé járt, Pétert a kerítés végében látta Annussal. Fiatal bozdabokrokat ültettek.
Ástak, lapátoltak, nyesegettek a bokrokon, s Péter fütyürészett közben.
Két nőíró
Bodnár Andrásné
1897-1940
Szolnok harmincas évekbeli társadalmi életének egyik legismertebb, írásai és emberi magatartása révén nagyon kedves nőalakja volt Ligeti Erzsébet írónő, aki 1897. május 3-án született, s 1918. decemberében kötött házasságot a jogi végzettségű dr. Bodnár Andrással. Árvaszéki ülnökként dolgozó férjét követve került Szolnokról Gyöngyösre, majd 10 évi ottani tartózkodás után 1933-ban újra Szolnokra.
Írásai már gyöngyösi tartózkodás idején ismertté tették a nevét. „Fehér vitorlák” c. regényét a Függetlenség c. lap folytatásokban közölte. Másik regénye – Vihar után – pedig 1931-ben jelent meg. A cím a nagy vihar, az első világháború és a lezajlott forradalmakat követő első évek történéseire utal. Főhőse, Görög Ilona egy volt katonatiszt úrinőnek nevelt egyetlen leánya, akit első nagy szerelme: egy jóképű, de léha, csak vagyonra vágyó fiatalember egy gazdagabb házasságért elhagy. A férj halála után elszegényedett özvegy mielőbb szeretné már férjnél látni leányát. Erre alkalmasnak bizonyul Végh Árpád, egy háborús konjunktúralovag, akinek tőzsdei manővereken szerzett vagyona feledteti póriasságát.
A cselekmény színhelye Füred város, amely – a helyszín rajzából kiderülően – nem egyéb, mint Szolnok, ahová új református lelkész érkezik, s ahol jóformán minden szegény „bolsi”, ahol rettegett „bolsi fészek” a Tabán, s a tornyát vesztett vártemplom az elmúlt vihar mementója. A hivatásának élő lelkész egy testi és lelki sebet hordoz. Szíve beteg, ifjúkori szerelme, Ria pedig – nem győzvén kivárni, amíg ő a teológiát elvégzi – szerelem nélkül férjhez megy, elválik, majd egy gazdag ügyvéd szeretőjeként ő is Füredre jön.
Az úri társaság befogadja Ilonát és újgazdag férjét, aki pénze révén még a főügyészi állást is elnyeri. Az érdekházasságot kötött szépasszonyt újra ostromolni kezdi régi szerelme, az úri társaság kedvence, Ficzek Károly, akinek pedig a felesége gyermeket vár. Lénárt, a lelkész hiába óvja Ilonát a bontakozó kapcsolattól, a szépasszony férje elhagyására készül, amikor kiderül, hogy az bankárja sikkasztása miatt csődbe jutva öngyilkos lett.
Lénárt, még egy halálra ítélt kommunistát is megtérít a börtönben, de visszafogadásáért könyörgő egykori szerelmének nem tud megbocsátani. Ilonának is fejére olvassa vétkét, s nem is eredménytelenül. A kisváros csillogó-villogó „aranykígyója” előveszi soha nem használt tanítónői oklevelét, s a kisgyermekek oktatásában találja meg újrakezdett életének értelmét. A lelkész pedig új állomáshelyére távozik.
A regény az újjáépülő Tiszahíd, a fürdőépítés leírásával mint a vihar után bontakozó új élet jeleivel zárul.
Bodnár Andrásné regényének erénye a gördülékeny társasági stílus, a zárt szerkezet, a kisvárosi zsúrok, pletykák, a kártyás lump férfitársaság szórakozásának élethű rajza. Az írónő érezhetően törekszik az erkölcsi tanulságok levonatására. Így kap szót a rangkórságnak, a pénz talmi hatalmának, a szerelem nélküli házasságnak az elmarasztalása.
Míg férfi szereplői eléggé egysíkú jellemek: a testileg visszataszító Vég, a szoknyavadász Ficzek, a mindig erkölcsi magaslaton álló Lénárt stb., addig nőalakjai árnyaltabbak, vívódásaik is hitelesebbek. Aligha csodálhatjuk, hogy a tehetséges, s tegyük hozzá csinos és vonzó fiatalasszony hamarosan Szolnokon is a társasági élet tisztelt és kedvelt tagja lett. Bekapcsolódott a Verseghy Ferenc Irodalmi Kör munkájába, s felolvasó üléseinek gyakori és sikeres szereplője lett.
A Jász-Nagykun-Szolnok Megyei Lapok külső munkatársaként számos cikket írt. Főleg tárcái érdemelnek még ma is figyelmet. Belőlük színes kép rajzolódik ki, különösen az évtized utolsó éveinek szolnoki társadalmát foglalkoztató kérdésekről. A nőkérdésről írt tárcája pl. a nők munkába állásának problémáját járja körül. Nézete szerint „a nők térhódítása a kenyérkereső pályán ott kezdődött, amikor elvitték a férfiakat a háborúba, s égető szükség volt rájuk az eke szarvától kezdve a boncasztalig”. Mivel tapasztalata szerint a dolgozó nők férjhezmenési lehetősége jóval nagyobb, mint az otthon ülő házilányé, továbbra is számítani lehet az állásba törekvő nők számának növekedésére. Az írónő rokonszenve az „esélytelen”, állást nem lelő leányok felé fordul.
A Tiszán érkező máramarosi szálfákból összerótt tutajok gallysátorai alatt egykedvűen pipázó rutén tutajosok látványa a „Te csak pipálj Ladányi” úri birtokokat elfüstölő, közügyekkel nem törődő antihőseit juttatja eszébe, s ezt ki is mondja „... az egész hiba nem is rejlik másban, mint abban, hogy itt sok szép szólam ment füstbe ahelyett, hogy megszívlelték volna a szót, és azt tett is követte volna.”
Szociális érzékenységét a szolnoki lakáshiányról írt tárcája éppúgy mutatja, mint hangulatos riportjai, szóljanak azok akár a kilakoltatásról, akár éhező koldusgyerekről, aki a kapott pár fillérért kenyér helyett irkát vásárol.
Szolnoki miniatűrjeiben megjelenik a Művésztelep kerti ünnepélyének vendégváró varázsos hangulata éppúgy mint a tiszai „ingyenstrand” társadalmi rangkülönbségnek fittyet hányó derűje. De termékeny tolla alól színdarabok is kikerültek. A Bánffy Katalin leánygimnázium növendékei adták elő „Bánffy Katalin levelesládája” c. alkalmi egyfelvonásosát.
Az 1938-as tavaszi színházi évad zárása előtt vitte színre a Sziklay-társulat „Miszter Kétezer” c. utópisztikus vígjátékát. A 20. század végén játszódó történet a teljes elgépiesülés felé haladó világ visszásságait figurázza ki azzal a végső kicsengéssel, hogy sem a századvégen eluralkodó általános gépesítés, sem a különböző eszmeáramlatok nem lesznek képesek megváltoztatni az ember érzelemvilágát. Így szerelmi életében is az éppen divatos eszmék helyett akkor is a tiszta és természetes indulatok és érzelmek uralkodnak majd.
A darab a korabeli kritika szerint merész hangjával, ötletgazdagságával s nem utolsó sorban meleg áramlású lírájával igen nagy sikert aratott.
Az első világháború s a Trianon utáni nőtársadalom kérdései már kisebb írásaiban is erősen foglalkoztatták. Ezek a gondolatforgácsok értek regénnyé az évtized végére. A szolnoki Verseghy Ferenc Irodalmi Kör kiadásában jelent meg „Mai lányok” c. regénye.
A mai olvasó számára nyilván avittnak tűnik maga a kérdésfelvetés is, a húszas-harmincas évek eladósorban érett lányainak azonban égető gondja volt a pártában maradástól való rettegés. Az első világháború pokla, a hadifogság elviselhetetlenül hosszú évei megtizedelték a „partiképes” fiatalembereket. A szerencsés hazatérők jelentős hányadát fásulttá, a gazdasági válság pedig állástalanokká, reményt vesztettekké tette őket. A házasodás vezérlő motívuma sokuk esetében nem az érzelmi kötődés, hanem az anyagi megalapozottság reménye lett. Ezek az ütközések képezik a regény cselekményét, amelynek főhőse, a barátnő – lányok sorsát szívén viselő, de az úri életformát biztosító férj szolgálatát, a házi tűzhely őrzését egyetlen igazán női hivatásnak tekintő Vera asszony. Rövidre szabott élete egyben ennek az életformának a csődjét is jelzi.
Jóllehet a női lélek rezdüléseit, a kor „mai „lányainak vívódását, a „veszedelmes” korba lépett „mai” asszonyok életét kitűnően ismerő írónő regényét néhány, még élő kortárs emlékezete őrzi már csupán, egy a hazai történelem süllyesztőjébe került korszak sajátos tükreként érdemes fellapozni a könyv még helyenként fellelhető példányait.
Bodnár Andrásné – regénye hősnőjéhez hasonlóan – nagyon korán, alig lépve túl a negyvenen – 1940. február 14-én rövid betegség után örökre távozott szerettei és olvasói köréből.
Előszó
a „Mai lányok” című regényhez
Nektek írom ezt a regényt, nektek, ti mai lányok, kik kétségbeesetten számoljátok az évek könyörtelen múlását, kiknek sorsát megpecsételte a Trianon, kiknek boldogságát eltáncolták haláltáncba kint a fronton a régi, híres bosztontáncosok.
Nektek, ti árván maradt szegény gyermekek, kik a tetszeni-vágyás nagy színjátékát játsszatok a csonka országban, csonka reményekkel, kik nem tudjátok mi a bűnötök, csak érzitek, hogy megcsúfolt az élet.
Nektek, ti mélyen alvók, vagy ébren ámodozók, kiktől a régi éjjeli zenék hangja elszállt messze, kiket nem kísér a bálokba a csokor virág, a múltban sokat jelentő fehér és vörös szegfűcsokor, kiknek nagy harcot kell vívni egy szál virágért, amíg valaki meglát és érdemesnek tart arra az egy szálra is.
Nektek írom, ti kétségbeesettek, kik levágtátok a hajatokat és visszaigyekeztek a múltba, újra-újra kezdeni ezt a tíz évet, hátha nő addig egy friss generáció, ki jobban észrevesz benneteket.
Nektek ti ismeretlenek, kik bennmaradtatok a politúros bútorok között és onnan merészkedtek ki az életbe, a küzdő férfiak sorába és amíg a sokszor mosott fehér függöny árnyat vet a finom ráncokra, hivatkozva egyéni önállóságotokra, itt temetitek néma keserűséggel a vágyakat.
Nektek ti merészek és szépek, kik piros ajakkal, villogó szemmel rójátok a korzót, táncoljátok az őrület táncait, ebbe dobva fékevesztett temperamentumotokat, elmentek a végsőkig, így akarjátok kiharcolni a boldogságot.
Nektek írom ti mai lányok, kiket ezen a gyűjtőnéven nevez az irigyelt férfinemzetség.
Gúnyol, kritizál, kicsinyel, kelleti magát, majd odébb áll. Válogat köztetek, végül a blazirtság köpenyébe takarózva visszahúzódik és csendes, fanyar mosollyal nézi a ti nehéz harcotokat.
Három lány jut ma egy nősülendő férfire. Ők pedig nagy magabizásukban a három közül egyet sem választanak.
Állnak Trianon agglegényei a sorompó előtt. Tíz visszahúzódik, míg egy választ magának egyet közületek.
És a többi leány?
Elmegy a templomba, végignézi az egy szerencsés esküvőjét, azután gondolkozik – ugyan mennyivel különb az a másik?
Egy fehérruhás menyasszonyt sok-sok irigyelt szempár kísér tele-tele keserűséggel. Mikor vége van az esküvőnek és elalusznak a csillárok, kimennek a templomtérre és folytatják tovább a harcot.
Mert messziről integet nektek valaki. Hív benneteket az ösztön. Igazi hivatásotok az élet jogaira hivatkozva követeli, hogy asszonyok legyetek, anyák és vigyétek tovább ezt az elpusztított nemzetet.
Ti pedig ehelyett, hogy egy meleg otthon színehagyott levegőjét megszínesítenétek, egyedül éltek. Kívül cifra ruhában, belül didergő lélekkel féltek kegyetlenül a sivár, kietlen jövőtől.
Az élet igazi misztériuma, a gyermek – nincs. Mialatt befurjátok fejeteket a vánkosba, tikkadt ajakkal gondoltak arra, miért lettetek ti vesztesei ennek a kegyetlen háborúnak?!
Nektek írom ezt a regényt ti mai lányok, három álmodozó leány, illetve asszonytársatok csendes vívódásáról és egy magabízó férfi felleget döngető vágyairól. A ma szomorú hangulatát, hangtalan vívódását viszem bele.
De neked is írom te mai asszony! Három közül az egy, ki már ugyan révben vagy, de békétlen és elégedetlen a magad sorsával, neked, ki veszedelmes korba jutottál, unod magad, vagy tényleg bánt az élet, és nem látod meg az egyedül élőket, a nálad szerencsétlenebbeket, hanem felhasználod asszonyi szabadságod és sötét sikátorokban, járatlan utakon keresel új boldogságot. Neked, ki lelkiismereted altatgatása közben nem veszed észre, hogy elveszed tőlük azt az egyet is, aki még megmaradt nekik, árváknak, egyedülélőknek.
Neked írom te harmincéves asszony, kit szertelen tobzódásáért mai asszonynak nevez, egy gyűjtőnéven, Trianon boldog maradéka –, a blazírt és kritikus trianoni agglegény.
Suchyné Sovány Mária
A szolnoki Verseghy Ferenc Irodalmi Kör tagjaként a harmincas évek végén verseivel és prózai írásaival hívta fel magára a figyelmet. A banktisztviselő férj mellett írogató fiatalasszony azután három gyors egymásutánban megjelenő terjedelmes regénnyel jelentkezett a negyvenes évek elején.
1940-ben jelent meg Budapesten „Tavaszi láng” c. regénye, amelyet 1941-ben a Pallas Kiadó gondozásában az „Ami bennünk ég” majd 1943-ban az „Aranyhíd” követett.
A háború után még az 1947-ben megjelent Vándortűz-ben találkozunk írásával, de további sorsáról nincs adatunk. Regényei közül az „Ami bennünk ég” volt hozzáférhető.
A 282 oldalas, XXXV fejezetre osztott regény Ács Zsuzsanna banktisztviselő életének azt a szakaszát öleli fel, amely a szerelem ízeinek megismerésétől a házasság révébe történő megérkezéséig tart. A bőséges bonyodalmakkal terhes regény azzal a fensőbbséges orvosi véleménnyel száll szembe, amely szerint „A nő lelkivilágát minden jó orvos éppen úgy ismeri, mint a saját tenyerét...” Ezzel indul a regény cselekménye. Mindjárt két férfi szeme nyílik rá Zsuzsanna szépségére. Egy – egyelőre ismeretlené és dr. Szabados László titkáré, Ács Zsuzsa munkatársáé. Mi több, az idős, elözvegyült vezérigazgató is szívesen időzik körében.
Szabados a jómódú, kissé züllött világfi heves ostroma nem Zsuzsát, inkább szüleit fogja meg. Szegény sors az övék. Az apa meg nem értett, másoktól mindig megelőzött feltaláló mérnök, akinek minden pénze, még felesége családi ezüstje is fura találmányaira megy el. A család nagyfia, Zsuzsa öccse, TBC-ben halt meg fiatalon. A kisebbik fiú apja rajongója, szintén feltaláló szeretne lenni. Az anya egy tiszaszögi birtokos leánya, akit házassága miatt apja kiközösített.
Ács Zsuzsa némi fájdalmat érezve mellkasában attól retteg, hogy öccsétől csókkal búcsúzva megkapta a TBC-t. Közben folyik Szabados erőszakos udvarlása, s a hóbortos mérnök-apa repülőszöcskéjének készítése. Zsuzsát leendő anyósáék bemutatkozó látogatáson fogadják, de Zsuzsanna megszökik. A Mátrába készül szanatóriumba, de Újszászon leszáll a vonatról és nagyapjához megy. Makkay Gábor Tiszaszög „tekintetes bírója” Zsuzsa nagyapja éppen az árvízzel küszködik. A Tápió, Zagyva, Tárna 1940. évi áradása a környék egész lakosságát veszélyezteti.
Az író hosszan időzik a Makkay-ház leírásánál, meg az idős Borbála néne gondolatainak elmondásánál, aki annak a mérnöknek a keresztanyja, aki az újszászi iskola után a maga erejéből küzdötte fel magát. Ő volt az ismeretlen, aki Zsuzsára csodálkozott, s aki megtetszett a lánynak is még akkor, mikor Szabados környékezte. Zsuzsa a Makkay-háznál találkozik Arató Attilával, a már említett mérnökkel, akiről kiderül, hogy egykori játszópajtása volt Zsuzsának. Boldog órák, napok következnek, amelyeket azonban beárnyékol egyrészt Zsuzsa takargatott, vélt betegsége, másrészt kisöccsének, Janikának a balesete, aki apja hóbortos találmányának csaknem áldozata lett.
Ács papa a tragédia hatása alatt inni kezd, befelé fordul, állás nélkül marad.
Előbb azonban lezajlik egy szolnoki szandai réti idill, ahol Attila és Zsuzsa egy öreg számadó elbeszéléséből ismerik meg Attila apja halálának igaz történetét.
Zsuzsa „vélt betegsége” miatt még megcsókolni sem meri immár vőlegényévé lett Attilát, akinek nem vallja meg tartózkodása okát. Az persze félre is magyarázza. Attila – hivatásából eredően – realista, nem tud megbirkózni Zsuzsa lelki vívódásával, ellentmondásos magatartásával. Végül csak megtörténik a házasságkötés, de Zsuzsa a szertartás alatt is sírdogál. A férj persze „nem értette”, nem érthette, mi titkot bír el az őszinte tiszta szerelem? „Már tudta, hogy a nő lelkivilága más, mint a férfié. Csukott könyv.”
Zsuzsa kétségbeesett lépésre szánja magát. Megszökik a nászéjszakáról, de a Szabados villa előtt elájul, szanatóriumba kerül, ahol végre kideríti a vizsgálat, hogy semmi baja a tüdejének, nincs többé akadálya annak, hogy férje oldalán megtalálja a boldogságot.
Itt a Vándortűzben megjelent novelláját közöljük.
Örvény a nagykanyarban
Péterke csordásgyerek. Ott könyököl a fűben, előtte kisimított papírzacskó, mögötte a cserény, attól jobbra a nagy víz, a kanyargó Tisza.
A gyereket nem érdekli, hogy mi akadozik a gyűrött papírzacskóban: kenyérhéj, cseresnyemag. Azt nézi, amit a zacskóra nyomtattak. A zsírpecséttől még jól látja a régi újság betűit, rajzait. Hát azt nézi.
– Hm..
Öregapja a csordás, megpillogja a papirost.
– Micsuda jelek ezek? Új csillag lesz-é? Üstökös féle?
A gyerek legyint.
– Csillag... Arról a múlt vasárnap óvastam. Ez más. Itt olyan csőről írnak, amely átvilágítja az ember testit. Röntgen-csőről.
– Hm...
A gyerek könyöke keményen belefészkeli magát a fűbe. Az öreg csordás nézi Péterke homloka felett a fekete haj gyepet, amit tegnap nyirkált meg a kölcsönollóval: na, gyöngyösödik már! Izzasztja a „Römgen”. Nem lehet ezzel több szót váltani, míg egy szem olvasatlan betűt talál a papírzacskón.
Jóval odébb, a nagykanyarnál, ott, ahol a parton nyírfakereszt őrzi a vizet és figyelmeztet a kavargó örvényre, áll egy fiatalember. A rátűző napsugár szinte hihetetlenkedik azon a két mély barázdán, amely most ezt a szabályos, még igen fiatal arcot megöregíti.
Csak áll a szürkeruhás fiatalember és nézi az örvényt, mely talán már száz éve is ugyanígy gyűrűzi a vizet. Csak akkor kapja el tekintetét a körbenkeringő víztölcsérről, mikor az új szürkeruha édes-tapintású szövetén a nyárfavirág pelyhe megakadt. Gyengéd mozdulattal leszedi a pelyhet, szélnek ereszti. Utána szeretettel megsimogatja kabátját. Nem érzi az új szövet durvás érdességét, simának hitte, mint a legfinomabb, legdrágább szövetet.
Más ember, ha nagy útra készül, ilyen szeretettel búcsúzik kedvesétől.
Merevbőrű új cipője is megkapja ezt a pillantást, de balcipője sarkától már egy ajkbiggyesített mosollyal búcsúzik, mert azt a suszter vagy öt centivel magasabbra verte, hogy pótolja a balláb rövidségét.
Aztán megindult az örvény felé.
A cipőben már kaccsog a víz, az élesre vasalt nadrág szegélyét is fekete-szürkére festette. Most térdnél egy kicsit megrándul a nadrág éle. Keserű mosoly ismét csak felszökik a fiatalember arcán.
– Mit akar a kezem? Miért rántja ki a vízből a nadrágszárat? Nincs ennek már értelme: úgyis mindegy... De... mégiscsak az első új ruhám ez, amelyet saját keresetemből vehettem. Eddig sohasem volt új... mindig csak öreg. Öreg, foltozott csőnadrág.
Árvagyereknek csak ilyen jutott. Ilyent hozott a tiszaháti kisfaluból a négy asszony egyike. Mert négy szegény asszony jó szívvel vállalta a neveltetését. Nem is kívántak mást fizetségül tőle, mint, hogy mindegyiket „édesanyámnak” szólítsa, mert gyermeke egyiknek sem volt.
Rászállt nyeldeklőjére is ez a gondolat: más-más kéz dagasztotta kenyerek ízét érezte, meg a szalonnáét, az erősen füstöltét és az enyhén avasét. Árva életének négy anyjára gondolt, ők bizonyára elsiratják.
Már a térdét nyaldosta a víz.
Megsiratja-e az a lány? Töröl-e könnyet abba a csipkésszélű zsebkendőbe, amelyet ő vett neki? A szőkehajú, egyformán lépkedő táncosának labdázta át a lány azt a zsebkendőt.
Bicegő lépése iramát előbbre vitte az örvény felé.
– Ha-hó! Ha-hó! Ott az örvény! Az öreg csordás hangja megállította, de csak egy pillanatig, aztán tovább gázolt, mert mit ér szerelem nélkül az élet?
Valahogy a kabátja gallérjánál fogva ráncigálták vissza.
Most már ott szárítja magát a bogrács alatt rakott tűznél. A lebbencsleves forr. Péterke már ismét könyökli a füvet, előtte a kisimított papírzacskó. A nap is süt már, az új ruha szárad, az öreg beszél.
– Aztán Attilának hívják? Jól értettem?
– Jól.
– És idevalósi.
– Itt születtem.
– Hm... Az öreg Terkának, a bábának volt szokása, hogy az újszülött gyerek jobb térgyét összeegyeztette a gyerek balkönyökével......hun segített, hun rontott.
A maga esetiben rontott...
Az öreg meghúzza a pipáját. Bal szájaszéle elnyűtten lejjebb húzódik. Már vagy negyven éve egyazon helyen fityeg az a pipa.
Másként szép szál ember lett... az apja is az volt.
– Ismerte? – élénkült meg Attila tekintete.
– Nagyon... Halász volt... Ott vitte le az örvény a nagy kanyarnál. Mikor levitte a víz, oszt nem gyütt föl többé, akkor állítottam neki azt a keresztet. Nagygondolatú ember volt, ő is nagyon sokat nézte a vizet, csakhogy más furkálta a gondolatját... a kincs csalogatta az örvénybe.
Attila most már várakozón tekintett az öregre. Az pedig élvezte a türelmetlenkedő csendet, koszorúformát font a fűzesből, zöldlevélből.
– Annak a nagy királynak, Attilának a hármas koporsóját kereste a Tiszában... én a parton álltam, ő meg bent ült a csónakban, az örvény előtt:
– Már rágyüttem, mitől gyűrűzik itt a víz! – szólt István, a kedves édesapja. Én meg csak rátromfoltam: Nem lehet igaz, amire maga gondul István. Nem maga az első, meg nem is az utolsó, akinek ez a hármas koporsó megzavarta az eszét. Mert hát nézze, – és az ujjaimon elszámoltam nekije – egy, az vasból való volt, azt szétette a rozsda, kettő, az ezüst, meg harmadik az arany csak amolyan hitványfalú lehetett, összelapultak a víz írtó nyomása alatt.
Magam sem hittem, tudja, de ki akartam verni a fejiből az egészet. Ettül nagy méregbe gyütt: – No, maga csak menjen vissza az ökrökhöz, odavaló! Oszt beevezett!...
Lehalkul az öreg hangja.
– Vékonyka asszony volt a maga édesanyja. Mikor Istvánt lehúzta az örvény, szegénynek éppen akkor volt itt az ideje. Otthon feküdt az ágyban... magát várták... világra is gyütt bába segítsége nélkül... szegény asszony utolsó erejével a dunyhát emelgette, hogy a kicsiny újszülött meg ne fulladjon. Oszt csak annyit szólt: „Ha megmarad és ha gyerek, Attila legyen a neve... az apja kívánságára”. Aztán az utolsót sóhajtotta szegény...
Péterke felnéz a zacskópapírról, jelentősen odaköhint az öregapja felé, mert másnak véli az elérzékenyült öreg orrahegyéről lecseppenő könnycseppet.
Attila is feltekint, könnyei visszafelé folynak, felnéz az égre, a felhők között keresi az anyját. Aztán leszáll tekintete a víz ismeretlen mélyébe, ott keresi az apját...
– Mi az úr foglalkozása? – tér át a szóval a másik utcába az öreg.
– Mérnök vagyok. Építész.
– Az jó!... Avval messze mehet a víztől... Nézzen csak át a Tisza másik partjára... látja ott a rombadőlt házakat?... a porrávált malmot?... a sok szegény ember semmivé lett viskóját... egy küzdelmes élet megtakarított vagyonkáját... itt építeni köll... mégpediglen sokat... itt szükség van az emberre... ígérje meg annak a folyandártestű asszonynak, akinek a maga élete a halálába került, aki saját életével megváltotta a maga életét, hogy megőrzi ezt a drágán vásárolt életet... Egy lányért... életet?!
A ruha is megszáradt már, a koszorú is elkészült.
Az öreg kiveszi szájából a pipát.
Minden esztendőben megkötöm én ezt István barátomnak. Csak holnap lesz a napja, de vigye el máma, oszt dobja ott a nyírfakeresztnél az örvénybe. Egy minuta alatt leviszi a forgó oda, ahol szegény István őrzi Attila koporsóját...
Attila elbúcsúzott, az öreg utána fordult, kísérte a szemével, megvárta, amíg a koszorú, mint egy kis pille, a víz fölé ívelt és eltűnt.
– Megkaptad István!...
Péterke előtt elfogyott a betű. Odafordult öregapjához:
– Mit néz öregapám?
– Semmit, no... morogta az öreg. Vedd elő Péterke pulyám azt a képes papírzacskót, akire a 150 kilós asszonyt, meg a törpét nyomtatták... oszt olvassuk tovább.
Költő mártírok
Tabán (Tabák) Gyula
1909-1944
Egyetlen olyan szolnoki költő, akinek ébresztése versköteteinek posztumusz kiadásával is megtörtént. Az első lépést a Verseghy Ferenc Megyei Könyvtár tette meg, amikor az 1983. évi ünnepi könyvhét alkalmából betűhív kiadásban megjelentette az első ízben 1932-ben Szegeden napvilágot látott „Csend, muzsika, ünnep” c. könyvét. A költő fivére, a köztiszteletben álló fotóművész, Tabák Lajos által átengedett sárgult füzet első címlapján, amelyről a hasonmás borító is készült, két, kézzel írott ajánlás is olvasható volt. Az első az egykori kedves tanárnak, Marks (Muray) Lipótnak szólt. „Marks Lipótnak, az „elfeledett tanítvány” szeretettel küldi. Szeged, 33. IV. 10-én. Tabán Gyula.” A 14 évvel később kelt következő ajánlás pedig így szól: „A megtört Édesanyának szeretettel és tisztelettel egyetlen emlékül visszaküldi: Szolnok, 1946. VIII. 11. Muray Lipót tanár.”
E két dedikáció voltaképpen Tabán, eredeti nevén Tabák Gyula rövid életének foglalata. A Partiumból indult s Arad megyei Borossebest majd Világost megjárt zsidó család ötödik gyermekeként Kecskeméten született Gyula középiskoláit már Szolnokon végezte.
A gimnázium négy osztályát a Verseghyben járta, majd iskolai tanulmányait a Szolnoki Társulati Felsőkereskedelmi Iskolában fejezte be 1927-ben. A hírhedt „numerus clausus” miatt nem juthatván be az egyetemre 1928 őszén Párizsba ment, s a Sorbonne-on kezdte meg tanulmányait. Itt vette fel – ott is a Zagyva-parti Tabánra emlékezve – a „Tabán” költői nevet, s itt ismerkedett meg majdani feleségével, Ágival. Megjárva még Frankfurtot, Heidelberget is versekkel, műfordításokkal tarsolyában tért haza. 1932-ben végre bejutott a szegedi tanárképző főiskolába, s itt jelentek meg kötetté rendezve versei a Dél-Magyarország Hírlap- és Nyomdavállalat RT gondozásában. Két évre rá már második kötete, a lírai betétekkel dúsított elbeszélő ciklus, a „Szalmakoszorú” is nyomdakész. 1936-ban végre honi tanári diplomát is kapott. 1933-tól már a Hitélet főmunkatársa lett, és a Szegedi Fiatalok Művészeti Kollégiumának tagjaként ő teremtett kapcsolatot Radnóti és Szandai Szabó között.
Ifjúkora kedves városába, Szolnokra visszatérve az itteni polgári iskolában kapott tanári állást. Verseinek, műfordításainak, cikkeinek az Irodalmi Kurir, a Nemzeti Jövőnk, majd a Szolnoki Újság adott helyet. Szolnok után Tab, majd Vác a következő állomáshely. Itt kötött házasságot is 1942-ben, de családi boldogsága is kérészéletű. Már a következő évben munkaszolgálatra hívták be. A dunántúli Szentkirályszabadján – egy estére – még összehozta a véletlen ugyancsak munkaszolgálatos fivérével. Feltehetően a szerbiai Bor bányáit megjárva, 1944 őszén valahol úgy végezte mint szeretett költőtársa, Radnóti Miklós. Három kötetet kitöltő s kiadásra érett versei és műfordításai feleségével együtt a náci téboly áldozatai lettek.
Két kötetéből fivérei által összeállított s méltó köntösben megjelent versei „Szegény-Isten csókja vagyon rajtam” címmel Tabák Endre visszaemlékezésével az u.n. „Z” füzetek 36. számaként Budapesten került ki a Tótfalusi Tannyomdából.
Meleg emberséget sugárzó versei – legalább a megmaradtak – tehát hozzáférhetőek a verset szerető olvasók számára. Tabán Gyula torzóban maradt életműve is egy olyan szelíd lelkű poétát ismertet meg velünk, aki költői hivatásának tekinti az útkeresést lélektől lélekig. A „Csend, muzsika, ünnep” első ciklusának címe a „Fiatal vándor” is erre utal.
„Tavaszi dal”-ának minden sorát pedig az ember és az őt körülvevő természet szeretete melegíti át.
„...kikerülöm a virágot, hogy le ne tapossam
az idegen gyermeket megsimogatom.
a magányos vándornak kinyújtom a kezem
melegen csókolom meg, aki fázik,
a sükethez is van jóságos szavam,
színes kertet is mutatok a vaknak...”
Vágyódás és áhítat, valóság és álom vegyül istenes, szerelmes és tájverseiben egyaránt. Ez ad ezeknek valami sajátos lebegést, amit a sorvégek váratlan, legtöbbször félrímes összecsendítésével olykor belső rímmel még fokozni is tud. Álljon itt példaként első kötetének címadó szóképeit kölcsönző kétszakaszos verse a „Paysage intimé”.
„Higgyétek el nékem: szárnya van az éjnek:
a csend muzsikája szárnyak suhogása –
olts fel szűzfehéret kedvesem ez órán:
ünnepre muzsikál a csend orgonája.
Csend, muzsika, ünnep; valaki közelít:
nincs saru a lábán, csillag van a testén –
égi fényesség ez s jöttére kialszik
a nappali sugár a kedvesem szemén.”
A „Csend, muzsika, ünnep” hármas egysége Tabán Gyula költészetének is meghatározó vonása. A kötet is hármas szerkezetű. Az első ciklus, amelyet a Fiatal vándor c. vers nyit szabadvers expresszionista színezettel. A második, komorabb hangvételű – mindössze nyolc verset tartalmazó – ciklus után a harmadikban a már említett álom és valóság világát át- meg átszövik a szimbólumok, a metaforák gazdag változatai.
A kötet jelképrendszere a Nyugat nagy nemzedéke, de főleg Ady hatását érezteti. Erre utalnak a szokatlan szóösszetételek, a jelképek nagybetűs írása stb.
Tartalmilag a szegényekkel, és a kiszolgáltatottakkal való erkölcsi érzékenységből fakadt együttérzés a legjellemzőbb.
A már említett „Szalmakoszorú” címet viselő kötete végre 1937-ben megjelenhetett. A groteszk hangütésű, önéletrajzi elemeket is elegyítő, valahol a komikus eposz határán álló költemény ismét a rideg, sőt könyörtelen valóság és a meddő álmodozás ütközése.
Két kötetén kívüli verseinek már a 30-as évek végén befelhősödő magyar égbolt alatt a Szolnoki Újság ad még helyet. Sorsszerűségénél fogva idézzük végül „A vers” című négysorosát:
„Azt kérdezed, a vers, a dal
e fáradt mában mit akar?
De kérdezed-e mit dalol
a hattyú, mikor haldokol?”
Az újságokban fellelt mintegy félszáz versének érzelmi és gondolati tartalma annak a töretlen hitnek a dokumentumai, amely szerzőjüket a való világ kegyetlensége, értékrombolása, fajgyűlölete ellenére eltöltötte. Természetes, hogy utolsó verseiben már felerősödött a reménytelenség, a közeli halál sejtése, de ez még akkor sem a vád, hanem a megbocsátás hangján szólal meg.
„S lásd, hozzám békével
Jönnek el az égiek
Mert én megbocsájtom,
Ki ellenem vétett.”
Az irodalmi Kurir is közölte alábbi verseit.
Pap, király, hős és tengerész
Nyugaton, ahol lemegy a nap
S a végtelen vad tengerbe vész,
Ott akartam lenni egykor én
Fehér ruhás és dalos tengerész.
Keleten, ahol most a hold tűnik,
Ahol elefántcsont palota vár,
Ott akartam lenni egykor én
Igazságos, bőség-adó király.
Északon, ahol havas lepel
Nyúlik el a néma ég alatt,
Ott etetni akartam régen
Az eltévedt, bús madarakat.
S délen, hol az erdők árnyában
Meghúzódik árva, kis falu,
Pap akartam lenni a négernek,
Igazhitű és igaz szavu.
S kipróbálván egy néhány utat,
Kisvárosba tértem vissza és
Dalolom, hogy aki tud dalolni,
Pap, király az, hős és tengerész.
Mert szegény-isten csókja vagyon rajtam
Testvéreim, huszonhárom éves vagyok,
bággyadt holnap keres, víg tegnap elhagyott,
üres a tarsolyom a pénzem elfogyott,
nem is hívnak meleg családi otthonok.
Vándorolok egyre, szerelmetlen ember,
itt egy erdő fed el, ott egy szikla rejt el,
s jaj, tudom utánam könnyező szemekkel
nem néz senki, akár ha este, ha reggel.
Ismerem már utam, vége soha nincsen,
felhő megy az égen, ember megyen itt lenn,
mi sem nyomja vállam, nincsen nekem kincsem,
kincsem a kincsetek, – a kincstelen Isten.
Mert az én Istenem oly szegény mint magam,
bágyadt szerelmetlen csak azért maradtam
s azért fütyülök csak vándorló utamban,
mert a Szegény-Isten csókja vagyon rajtam,
Annak kinek nincsen csak millió bolygója
s a millió bolygón még több bolyongója,
kik kincseket gyűjtenek és rátékozolva
testükre, díszesen hullnak koporsóba.
Orosi József
1916-1944(?)
Juhász Gyula volt a költői mintaképe s végzete a Radnóti Miklósé, (meg) a Tabán Gyuláé. A szolnoki Verseghy Ferenc Gimnázium növendékeként a harmincas években még virágzó önképzőköri üléseken tűnt fel hangulatos, korát meghaladó módon megszerkesztett, s verstanilag is kifogástalan verseivel. Nem véletlenül, mert tudatosan készült a költői pályára. Alig 18 éves, amikor a Szolnoki Tükör már közölte verseit. A költői pályán való elindulásához követendő példának Juhász Gyulát tekintette. A maga választotta úton akkor már örökre távozott meleg hangú lírikus tartalmi és formai tekintetben egyaránt hatott rá.
Tiszta tüdőből érő dala valóban korán beérett. Verseit szívesen közölték a szolnoki lapok annál is inkább, mert gyorsan érő versei valami teljesen újat hoztak a szolnoki poézis megszokott, csak a szubjektum belső énjével foglalkozó verstömegébe. Szeme hamar rányílott a környező világ ellentmondásaira, különösen az „érdek világ”-gal együttjáró óriási különbségre: a telt zsebű gazdagok s a nyomorgó, szenvedő szegények között. Mivel kötetbe gyűjtött versei már nem kaptak kiadót, újságokban, folyóiratokban szétszórt költeményeiből bővebben válogattunk.
A Tiszán átívelő s egykori karcsú híd, amely annyi költőt versírásra ihletett, s egyéniségüknek megfelelően más és más gondolatot ébresztett, Orosi Józsefet ennek a kiáltó társadalmi különbségnek a meglátására, költői kifejezésére ösztönözte. A tőle szokatlan nyolcsoros, félrímes versszakok egyben versformáló képességét is tükrözik.
Híd alatt
A szolnoki Tiszánál
Milyen bolondos híd is ez,
úgy ível s bukik le, mintha
Lenne az istenek kezén
Gyorsjátékú égi hinta.
Égi hinta, melyen pajkos
Istennő ül s kötelet
Egy jókedvű istenficsúr
Lóbálna a világ felett
Emberek hídja pedig ez
Most is autó meg szekér –
Erőlködnek fel. Lent lesem
Várom, hogy útjuk összeér.
Selymes, sima út az egyik
Az úri, az autóé
Botorkálós, káromkodós
A másik, földönfutóé.
Úgy lesem a találkozást
Hátha eljött a pillanat
és eldől, ami el nem dőlt
Százszor százezer év alatt.
Várom, hátha egymásra ront
Ott fenn most úrnép meg szegény,
Két egymásra szabadított
Fenevad Isten tenyerén.
...De nem. A gép már elsuhant
S döcögő pont lett a szekér.
Amaz biztosan bálba megy,
Emennél biztosan enni kér
A gyerek, hát iparkodik,
hogy adjon neki ennie,
ha lesz mit... S ha nem lesz, mi lesz?
Hát akkor se lesz semmi se.
Hogy siettek, bár meglehet,
Elfordították arcukat,
Meg ne vijják valahogyan
A harcot, hajj a harcukat.
Siettek, sietni muszáj –
Úgy hagytak itten magamat,
Mint ajkamat már a mosoly
Mint az eget az alkonyat.
Juhász Gyulához
A Tiszát nézted annyi csendes esten,
Árnyad most is partján leng feketén
A sóhajom a vízen leeresztem
Hátha ott köt ki messze Szegeden.
Óh, fogd el a sóhajt álomhálóval
Boldog halott halász, a víz felett
S felelj rá valamit, nem földi szóval
Szél hozza vissza az üzeneted.
Egy ifjú vár itt rád. A homlokán még
Egyetlen gyönyörű reménysugár ég:
Hogy selymesebb a göröngy odaát,
Hol Téged, elhagyottat is szeretnek,
Ahol erős a gyenge és a gyermek
És figyelik a költő szavát.”
Költői kibontakozásának hamar gátat vetettek az egymásután megjelenő embertelen, jogfosztó törvények. Az érzékeny lelkületű fiatal költő egyre jobban átérezte ennek a társadalomból való kirekesztettségnek, a jogtalan megkülönböztetésnek a súlyát. Meg kellett élnie azt a torz világot, amikor az embert nem a tehetsége, hanem származása szerint ítélték meg. E jogtiprás okozta belső elkeseredésnek két nagyszerű allegóriában adott hangot. Amikor érezte, hogy legszebb szavai is szélbe szóródnak szerteszét, mert az igazság kimondását sőt meghallgatását is törvények tiltják, meghallói, társai csak az űzött vadak lehetnek.
Költő, írj az állatokról
Legszebb versed az állatokról írd,
Szeresd őket, ha őz, ha fenevad:
A némaságban ők a társaid,
Olyan boldogtalanok, mint te vagy.
Elrejtve hordják drága lelkűket,
ha szólnak: hangjuk vinnyog és makog,
Mint ahogy a világnak torz, süket
Hang a te legszebb, legbúsabb dalod.
Hogy szívedben mi van, ők érzik azt.
Ez az élet nekik is szenvedés,
És számukra is csak az a vigasz,
Hogy ijedt szemük messze, messze néz.
Sorsát a tolókocsiban ülő béna emberéhez hasonlítja. Tolókocsi c. verséből csupán néhány szakaszt idézünk:
„Elordítom bénaságnak kínját,
Világ hallva hallja, látva lássa.
Semmi ehhez semmi rabnak lenni,
pattan egyszer minden börtön rácsa.
Semmi ehhez elbújdosni messze,
Cafatokban is koldúlni semmi:
Egy, csak egy van arcpirító szégyen,
Egy a kín csak: így bénának lenni.
Félember vagy Isten ajándékát,
Orrod és szád nem vehették el.
S mégsem ember! Rád mutathat hátul
Akármelyik suhanc a kezével.”
A második világháború kitörése után még ez a félemberi mivolt is veszélybe került. Akkor írt verseiben a háborús élmények képei keverednek a bombák süvítése közben is szépet álmodó költő, békére vágyó, egy jobb emberibb világ eljöttében minden szenvedés ellenére is bizakodó szavaival.
Meggyőződésünk, hogy nem csupán a szolnoki, de az egész magyar poézis igazi tehetséget veszített el ebben a helyenként radnótis magasságba emelkedő ifjú emberben, akinek rövidre szabott életét is a „gyilkos erőszak” oltotta ki.
Mennyből az angyal...
Száz messzi hullócsillag hull a hóba,
ott künn az ég fenséggel kékülőben...
Milyen bús csend ült a redakcióra...
Magam is most már hazakészülőben...
Még egy pillantást az elnyűtt asztalra,
Mit majd két egész napig nem látok...
Hopp! A kilincsnél megtorpanok. Balga
Varázs fogott meg: Hang varázsa, hallga:
„Mennyből az angyal lejött hozzátok”...
Ablakhoz megyek. Nem titok a hang már:
jámbor kis család lakik szembe éppen,
Ők dalolnak, csengőbben az aranynál,
ők szent család, akár egy ódon képen,
mily szépek így, egy ódon képről festve,
– Ahogy száll tőlük a rossz, az átok –
Mily szép így ez a betlehemi esdve:
„Mennyből az angyal lejött hozzátok”...
... Hogy mindenkinek jusson ma a jussból,
S mindenki ágya legyen ama jászol,
Hogy mindenkinek jusson ma Jézusból,
hogy virradatot lásson, aki gyászol,
hogy mindenkin őrködjék a jók őre,
– Hiszen azért van karácsonyfátok –
Hogy mosoly derüljön minden redőre,
– Azért ragyognak a gyertyalángok –
Hogy minden bánat elillanjon mára.
A Szeretetnek szent parancsszavára,
hogy ne legyen ma verejték robot,
Hogy bíborköntöst kapjon a kopott,
Hogy gyönyörködjünk zúgó szélben, holdban,
Hogy térjünk egy pásztorral, egy akolban,
Hogy Ő is, te is, Én is ma megleljük
Közös egy húrunkat s úgy énekeljük,
Kéz kézben, szív szívvel, zenélő hanggal:
Ma hozzánk is lejött mennyből az angyal.”

A felszabadulástól a fordulat évéig
A mindenkori magyar irodalom sajátossága, hogy szoros összefüggésben állott hazánk történelmével: tükrözte vagy éppen befolyásolta az események alakulását. Nem volt ez másképpen a második világháború befejezését követő esztendőkben sem. A fasiszta elnyomás és erőszak nyűgétől megszabadult ország irodalma a két háború közötti magyar irodalom haladó hagyományaira támaszkodva kapcsolódott be a szellemi újjáépítés munkájába. Erős alapot jelentett ehhez Ady Endre, József Attila, Móricz Zsigmond életműve, a népi írómozgalom és a szellemi ellenállás irodalma. Tovább élt a Nyugat nagy nemzedékének humanista hagyatéka, s erre épülve tág tér nyílott a második, harmadik generáció írói és költői előtt is. Talaját veszteni látszott viszont a Rákosi Jenő, Harsányi Zsolt, Herczeg Ferenc képviselte konzervatív irodalom. Tehát éppen az a vonulat, amely a két háború közötti szolnoki irodalom arculatát – az Irodalmi Kurir körének kivételével – meghatározta. Így érthető, hogy városunk irodalmi élete csak alapos késéssel ébredt abból a tetszhalott állapotból, amelyben 1944 november negyedikétől jó két éven át „pihent”. Hozzájárult ehhez az a szomorú tény, hogy éppen leghaladóbb gondolkodású írogatóink: Tabán Gyula, Orosi József, Kertész Mihály, Rusznák Sándor a fasiszta téboly áldozatai lettek. Mások, köztük Szandai Szabó s még néhányan már előbb, a fővárosban keresték s találták meg érvényesülésük lehetőségét.
Irodalmi életünk lassú ébredését okozta az is, hogy már a háborút közvetlenül megelőző években is hiányzott a városban az írókat összefogó ösztönző erő. A harmincas évek folyóiratteremtési próbálkozásai rendre elbuktak, így a háborús években már csupán az egyre fogyatkozó helyi lapok adtak teret egy-egy vers közlésének. Az egyetlen irodalompártoló és a helyi irodalmat is népszerűsítő egyesület, a Verseghy Kör a háborús években már csak az utóbbi feladatának tudott eleget tenni s a magyar Kulturális Egyesületek Szövetsége keretében kapcsolatot tartani az ország más irodalmi társaságaival. Utolsó, érdemleges tette az 1943 decemberében a Tudományos Akadémián lezajlott bemutatkozás volt, amelyen még K. Tóth Lenke, Kiss Gábor és Gyomai György személyesen is résztvett. Baradlai-Remmillong Albert már csak Kemény László által előadott versével lehetett jelen.
A kör újjáalakulását sürgette ugyan a közvéleménynek is hangot adó helyi újság, a Tiszavidék, az újjáalakulásra csak 1947. március 27-én került sor. A „felülről” is követelt újjászervezésben nyilván döntő szerepe volt annak, hogy 1947. májusában Bóka László, akkori kultuszminisztériumi államtitkár védnöksége alatt meg akarta szervezni a város, a szolnoki „Demokratikus Kultúrnapokat”. E rendezvény egyik kiemelkedő eseményének szánták a kör írogató tagjainak és a városi zeneiskola művésztanárainak bemutatkozását a Városi Színházban.
Az említett városi kultúrnapoknak köszönhető, hogy a Magyar Irodalmi Társaságok időszaki értesítőjének, a Vándortűznek 1947. évi 4. száma a Verseghy Ferenc Irodalmi Kör gondozásában szolnoki számként jelent meg többek között a helyi szerzők írásait is tartalmazva.
A Vándortűz szolnoki számának a jelentősége abban van, hogy keresztmetszetét adta a korabeli helyi irodalomnak, hiszen lapjain ott találjuk csaknem mindazon szerzőknek a műveit, akik a háború végéig a szolnoki irodalomban nevet vívtak ki maguknak. A prózát Gyomai György, S. Sovány Mária, Vajay József, Csontos Sándor egy-egy novellája képviselte. A lírikusok közül Pataky Joachim hallatta – talán utoljára – a hangját, s míg a Verseghy Kör háború előtti elnöke, Kiss Gábor – immár egyszerű taggá degradálva – „Búcsú” című szép versével intett valóban búcsút a közszereplésnek, addig K. Tóth Lenke két szolnoki témájú közérdekű prózai írással szerepelt. A szerkesztők figyelmességét dicséri, hogy a fasizmus áldozatává lett Tabán Gyula és Orosi József verseit is közölték. A város képzőművészetéről alkotott képet Patay Mihály, Botos Sándor, Benedek Jenő, Chiovini Ferenc, Baranyó Sándor egy-egy képének másolata ill. a Művésztelep egykori törzstagjainak festményreprodukciói és dr. Elek Istvánnak, a város tudós tisztiorvosának Szolnoknak a képzőművészetben elfoglalt helyét elemző tanulmánya rajzolta meg.
A közérdekű témák között helyi szakemberek Szolnok jelenével és jövőjével foglalkozó, bizakodást sugárzó írásai egészítették ki az irodalmi és képzőművészeti élet rajzát.
Az ország irodalmi életének kibontakozásában egyébként kiemelt szerep jutott a felszabadulást követően gyors egymásutában született irodalmi folyóiratoknak. Először a „Magyarok” lépett porondra még az Ideiglenes Kormány székhelyén, Debrecenben, majd Budapesten folytatta munkáját. Az „Új Hold” a fiatal szerzőket, a „Válasz” a népi mozgalom íróit tömörítette. A kortárs művészetek modern irányzatait mutatta be az „Alkotás”. A „Kortárs”, a „Fórum”, a „Csillag” a különböző politikai irányzatok körül csoportosuló írók műhelyei voltak, míg a „Valóság” a MADISZ majd a NÉKOSZ folyóirata lett. Két éven át 1946-tól 1948-ig tájékoztatta olvasóit a Magyar-Francia Társaság szemléje, a „Nagyvilág”.
De folyóiratukkal jelezték a vidéki városok közül is néhányan, hogy helyük van az ország irodalmi életében. Így a pécsi „Sorsunk”, a szegedi „Tiszatáj”, a hódmezővásárhelyi „Délsziget” jelentkezése jelentett sajátos színt a hazai folyóiratok palettáján.
Ebbe a sorba illeszthető a szolnoki fiatalok irodalmi, társadalmi és művészeti folyóirata, az „Életünk”. Csak míg vidéki sorstársait számontartja az irodalomtörténet, addig az „Életünkről” említés sem történik. Az ok nyilván kettős. Egyrészt országosan ismert író vagy költő nem publikált a folyóiratban, másrészt mindössze három számot ért meg az 1948. március 1-jén indult kiadvány. Jelentősége azonban a szolnokiak számára mégis van, hiszen a felszabadulást követően az első – és sajnos évtizedeken át az utolsó – olyan folyóiratkisérlet, amely helyi szerzők irodalmi alkotásainak közlésére vállalkozott, amellett, hogy rendszeresen közölt műfordításokat ill. a dunavölgyi népek irodalmából is hozott szemelvényeket. Odafigyelt a színházi, zenei és képzőművészeti élet újdonságaira.
A szerkesztők szolnoki egyetemista és középiskolás fiatalok, értelmiségiek, köztisztviselők voltak, akik a folyóiratszerkesztésen kívül rendszeresen tartottak irodalmi esteket, vitákat a szerkesztőség Szapáry utcai helyiségében. A folyóiratot munkaközösség szerkesztette, amelynek tagjai az alábbiak voltak: Berkó János, Debreczeni Zoltán, Gyurkó Lajos, Hajdú Katalin, Hajóvszky László, Kovács Borbála, Molnár Ilona, Popovics Sándor, Rátfai Angéla, Török Ernő, Varga Béla, Vida Béla és Viszlay János. A csapatmunkát Thiery Árpád is segítette. A folyóirat említésre méltó lírai anyaga Kovács Borbála, Molnár Ilona, Aszódi Imre verseiből állt össze. Meglepően friss, mondhatni modern hangvételű költemények a maguk idején dicsérő és elmarasztaló bírálatokat egyaránt kiváltottak. A 17 éves diáklányok, s a náluk alig 10 évvel idősebb Aszódi Imre annak a háború által megpróbált, felzaklatott, megsebzett nemzedéknek a tagjai, akik tudatosodásuk kezdetén csöppentek bele a gyökeres változások forgatagába. Ez a lelki egyensúlyingadozás, útkeresés mutatkozik meg a folyóiratban közölt versekben is és természetesen a nagy elődök, főleg Juhász Gyula, József Attila, s Radnóti Miklós hatása. Mutatóban álljon itt mindhármuktól egy-egy rövidke költemény.
Kovács Borbála: Hajnal
A zöld vizekből néma lángok
fakadnak. Nyirkos ámulások.
oldják a rebbenést az éjben
A vállainkra kék derengést
dobált az élet. Drága sejtést
találtunk újra künn a mélyben
A vállainkról bíbor árnyak
a hűvös, álmos napba szállnak,
a színek fellazultak végre
A friss vizekre zöld vitorlák
röpülnek és a tiszta formák
kivetődnek a fényes égre.
Molnár Ilona: Koratavasz
Leveles árkok mentén surran
A jó levegő szanaszéjjel
Egy paraszt dünnyög a fiának
„Áldott eső esett az éjjel”.
Mennek. Etetni készülődnek
A gondjuk füstöt ereget föl
De érzik testük erejét, s hogy
Meleg szél fú a tehenekből

Aszódi Imre: Percenként jönnek a képek...
Lelkemben visszajárnak az álmok,
mint hollóhajú szerelmes lányok
esti tó vizébe fürdeni...
De ha szél lebbenti meg álmosan
a fákat, ahogy közöttük átoson
kavics legördül, neszei a világ...
Álmok és lányok elröppenve,
Sikolt az ábrándok lelke
s kettőbe töri a melódiát...
A prózát Török Ernő novellái s főként a szomszéd népek irodalmából átvett műfordítások képviselik. Ezzel is dokumentálva a szerkesztők egyik lényeges célkitűzését: a Délkelet Európában felszakadt zsilipek kihasználásával bekapcsolódni egy termékenyítő kulturális áramkörbe. A munkaközösség tagjai, akik többségükben a Szolnok környéki falvak szegényparasztjai közül vergődtek el az egyetemig, részt kívántak vállalni az ország szellemi újjáépítésében, ezen belül szűkebb pátriájuk történelmi, szociális és kulturális helyzetének felmérésben és ennek birtokában – önmaguk erejét is kipróbálva – hozzájárulni e táj keletibb, lassúbb, merevebb kultúrköre véredényeinek tágításához.
Csak sajnálni lehet, hogy e szép elképzelések részint a főszerkesztő korai halála és az anyagi nehézségek, részint az egyre szigorodó politikai légkör miatt torzóban maradtak. Ez utóbbi feltevést valószínűsíti, hogy az egyre inkább csak egyfajta ideológiát valló hatalom nehezen viselte el a Pintér László főszerkesztő „Március tanításai” c. cikkében imigyen megfogalmazottakat:
„A márciusi eszme nem más, mint az a függetlenségi gondolat, hogy a magunk törvényei szerint akarunk élni, és senkinek sincs joga a maga életformáját reánk kényszeríteni.”
A háborút követő években a helyi újságok még folytatták a megelőző évek hagyományait, és a tárcarovatukban helyet adtak irodalmi igényű írásoknak is. Így a Tiszavidék is szívesen közölte K. Tóth Lenke rímes prózában írt tárcáit és verseit is. Munkásságát ismertetve már említettük tréfás hangú tárcáit, amelyek segítettek derűsen nézni saját nyomorúságunkat, akkori viszonyaink fonákságait, a gondokat, leleményességgel legyőző szolnokiakat. Tárcáinak hangja felforrósodik, amikor a terhek zömét viselő asszonyokról, az édesanyákról, vagy a könyvekről szól. E tárcáinak ízét érezteti a következő két idézet. Az első az „Anyák napja” címet viseli, a másodikat a könyvnapra írta. (A könyv és az élet)
„Anyád elébe zsámolykát tégy, oly fáradtak a lábai! Mennyit kellett a tűzhely mellett s mosóteknőnél állani. Mennyit szaladt sziréna-szóra, és téged mentett, bújtatott. Mókázott véled, hogy feledd el minél előbb a bús napot. Rejtette rémült remegését, és bátor volt, hogy te ne félj. Elhitette, ha ő vigyáz rád, se baj nem érhet, se veszély. Csak lelkeden nyomot ne hagyjon, takart előled vért, halált, – ő közötted s a háború közt, mint a virrasztó angyal állt. A pusztítás vad évein át ő fázott, fáradt, éhezett. Kenyér ízét is elfeledte, de neked jutott két szelet.”
A könyvnapról írott tárcáját pedig a következő lírai sorokkal zárja:
„Barna fürtök hóra válnak, – már az ősz is szinte pár nap, jő a tél, és jő a vénség, elmúlás jár itt közel. Könyvespolcunk átölel. Átfog, mintha karja volna, kincseit még egyre ontja, tőle jő a tűz, a vér, míg az élet véget ér. S zord koporsón elpihenve, égi álom száll a szemre, semmiség a földi búcsú, nem hiányzik semmi más. Nincs, mitől elválni kár. Elmaradhat pompa, ékszer – cserbehagytak ők elégszer; elmaradnak társ, barátok, – holt a holtak híve lett – földről nem kell semmi más, csak imakönyv a szív felett.”
Kényszerű hallgatása után Kiss Gábor is jelentkezett néhány verssel, a szociáldemokraták lapjának, a Szolnokmegyei Népszavának hasábjain, amely egyébként az újjáépítés alapvető kérdéseiben való egyetértésen kívül szívósan védelmezte – amíg tehette – a demokrácia értékrendjét.
Már 1948 tavaszán jelentkeztek azonban azok a baljós előjelek, amelyek sokasodván elvezettek a két munkáspárt egyesülését követően az egész közélet központi irányításához, ezzel együtt a helyi kezdeményezések felszámolásához, a civil szerveződések, majd fokozatosan az MDP-n kívüli politikai pártok megszűnéséhez. Szolnokon is csendesen elhalt a Verseghy Kör, elhallgattak jó időre a körhöz kapcsolódó írogatók, egysíkúvá vált a helyi közművelődés is. Ezt az elszürkülési folyamatot aligha tudták feledtetni az 1848. 100. évfordulója alkalmából zajos propagandával szervezett kultúrversenyek.

A fordulat évétől a forradalomig
A hatalom tehát egyetlen párt, a Magyar Dolgozók Pártja kezébe került. Ez magával hozta nemcsak a politika és a gazdaság, hanem a művelődés centralizációját is. Már utaltunk arra, hogy rendkívül rövid idő alatt megszűntek az irodalmi csoportosulások. Elhaltak a nagy múltú országos irodalmi folyóiratok: a Nagyvilág, a Kortárs, az Új Hold, a Valóság az Új Idők, a Magyarok, a Válasz. Egyedül a Csillag maradt teljesen átszervezve egyetlen üdvözítő stílus és eszmeiség: a szocialista realizmus szolgálatában, hangadójaként az ötvenes évek elejére kiteljesedő szektás, dogmatikus türelmetlenségnek. 1949-ben a Magyar Írók Szövetségében is végrehajtották a tagrevíziót, amelynek eredményeként a polgári-humanista gondolkodást képviselő íróink, költőink hallgatásra kényszerültek, jobb esetben az irodalmi élet perifériájára kerültek.
A valóság tükrözése helyett a társadalmi és gazdasági életben megmutatkozó gondok, ellentmondások megkerülése, lakkozott, sematikus, életidegen ábrázolásmód kapott csak teret a könyvkiadásban, a publicisztikában, egyáltalán a megjelenő írásokban.
Szolnok kulturális életében ez a tendencia, ha lehet, még fokozottabban érvényesült. Minden egyesület eltűnt a város életéből. Egyetlen lap, a Szolnok Megyei Néplap maradt, amelyből a fordulatot követő hónapokban teljesen kiszorultak az irodalmi anyagok. Később is csak Petőfi és Ady egy-egy verse, Móricz és Móra novellái kerülhettek bele a lapba. A Magyar Írók Második Kongresszusát követően pedig egyre inkább az az elv érvényesült a lap szerkesztésében is, hogy „a szépirodalmi anyag csak akkor közölhető, ha az kritika nélkül közvetíti a nagypolitika szándékát”, amely egyértelművé tette, hogy az egész kultúrpolitikának, benne az irodalomnak a termelést kell szolgálnia.
A kultúráért felelős megyei pártfunkcionárius „Feladataink a kultúrfronton” c. cikkében ezt így fogalmazta meg: „Az MDP. II. Kongresszusa határozatának 3. pontja a kultúrforradalmat a felemelt 1. ötéves terv megvalósításának, valamint a mezőgazdaság szocialista átszervezésének egyik döntő feladataként határozta meg”. „Ennek megfelelően a lapban kivirágzott az u.n. „csasztuska” irodalom. Egyre-másra jelentek meg mind az ipari, mind a mezőgazdasági termelőmunkára buzdító versikék, amelyeket a változatosság kedvéért egy-egy begyűjtésre ösztönző vagy a békeharcot dicsérő „költemény” színezett. Mutatóban álljon itt néhány sor:
„Szánt a traktor Szolnok vármegyébe,
Traktorista hajlik ki belőle.
A két szeme jaj de büszkén ragyog:
Kenyércsata katonája vagyok.”
Üdítően hatott Fábián Zoltán néhány termelési riportja, amelyeknek legalább a stílusa jelezte, hogy íróember tolla dicséri az élenjáró dolgozókat (Az újjászülető élet 1952. 104/3). Zelk Zoltán „Párbeszéd” c. versén kívül a lap 1952. évfolyamában egy Móricz és egy Ady novellát olvashatott az irodalomra szomjas olvasó. (A magyar falu a Senki szigete ill. Haldoklik a pap.)
Az 1953. évi első számban az évfordulóra tekintettel – Petőfi versei egy egész oldalt kaptak, s most már jószerével minden hétvégén megjelentek a Móricz és Móra novellák sőt Molnár Zoltán és Palotai Boris írásai is némi enyhülésről tanúskodnak. 1953 tavaszán az új kormányprogram, a meghirdetett szövetségi politika, az ideológiai túlzások kritikája, a gazdasági torzulások kiegyengetésére irányuló törekvés a művelődéspolitikában is észlelhető változást eredményeztek. A Hazafias Népfront felkarolójává lett a helyi kezdeményezéseknek. Az 1949-50-ben félreállított írók ismét visszatértek az irodalmi életbe, s megnőtt a vidéki folyóiratok: az Alföld, a Tiszatáj, a Dunántúl szerepe.
A nyitottabbá váló égbolt alatt Szolnokon is megpezsdült a kulturális élet. A Hazafias Népfront városi bizottságának elnökévé a Közgazdasági Középiskola köztiszteletben álló és a közművelődés ügye iránt elkötelezett Kemény Lászlót választották. 1953 őszén megalakult a Társadalom és Természettudományi Társulat Szolnok megyei szervezete, amelynek elnöke a Közlekedési Műszaki Egyetem rektora lett, apparátusába pedig szaktitkárként írogató emberek kerültek. A TTIT irodalmi szakosztálya már röviddel a megalakulás után döntő szerepet vállalt az irodalom – benne a helyi irodalom –, a színművészet népszerűsítésében. Színházi vitái, irodalmi estjei a helyi értelmiség szélesedő rétegének bekapcsolódásával egyre látogatottabbakká váltak.
Kisfaludi Sándor és Kaposvári Gyula fáradozásainak köszönhetően 1954-ben elindult útjára a TTIT Szolnok Megyei Szervezetének folyóirata, a „Jászkunság”. A Szolnok megyei folyóiratok történetében az egyetlen, amely – jóllehet 1974-et követően mind tartalmilag, mind formailag változott – máig folyamatosan jelenik meg, s immár – visszatérve az eredeti koncepcióhoz – negyvenhatodik évfolyamában jár.
A Szolnok Megyei Néplap szerkesztőségébe is új arcok kerültek, akiket fűtött az alkotás vágya. Megalakult a Magyar Írók Szövetsége Szolnok megyei csoportja. A szintén aktív közművelődési tevékenységet kifejtő Magyar Szovjet Társaság Szolnok megyei tagozatával karöltve jelentették meg az „Új élet kezdődött” c. antológiát, amelyben az újságíró Egri Lajoson, Gerencsér Miklóson, Péteri Istvánon, Sári Istvánon, Tóth Istvánon, Tóth Kornélon kívül újra jelentkezett Gyomai György és K. Tóth Lenke (most műfordítással).
Az Életünk hasábján már 1948-ban publikált Aszódi Imre. Aszódi Imre Békésszentandráson született 1921-ben. Szarvason érettségizett, s kitüntetéssel végezve el a jogot Szolnokra került, s Chioviny Mártával kötött házassága után itt működött. A TTIT megalakulása után annak egyik szaktitkára lett. Versei 1954 tavaszától sorra jelentek meg a Néplapban. Elsőként a Balladás hangvételű „Címer Márton” c. verse keltette fel az olvasók figyelmét. Benne költői emléket állított a tiszaföldvári úton a gőgös szolgabírót „megtorkolászó” öreg kanásznak. Ez a vers is mutatja, hogy költeményeinek egy jelentős része a társadalmi igazságtétel szolgálatában született. A másik forrás, amelyből szintén bőven merített, a gyermekkori élményekből, a békésszentandrási, szelevényi tanyavilág világtól elzárt életéből fakadt. Ez a táj gyakran tér vissza családi jellegű verseiben, de másutt is, még ha külön nem is említi ezt. Petőfi életképeire emlékeztet pl. egyik remek verse a „Tél a tanyán”, amely formájában szinte prózához hasonló leírás, de átfűti mégis az érzelem melege. A szabad természet szeretete lüktet a kötetlen szótagszámú, hol páros, hol keresztrímű versszakaiban társulva a szándéka szerint jobb világot hozó jövendőbe vetett hittel. „A tavasz üdvözlete” és a „Zizeg november” c. verséből való alábbi idézetek jól érzékeltetik ezt a kettősséget: Tavaszt dicsérő költeményének kezdő sorai szinte Horatius hasonló tárgyú ódájára emlékeztetnek.
„Indul a serény földműves, hámot, ekét keres
és fogatával hajnalban kihajt a fagytól kopogó deres
földekre, s várja, míg a napfény zuhogva mindent elönt,
s lenn megmozdul a sokszínű bogár, pacsirta perdíti
szárnyát odafönt.
Akkor ő is a friss barázdák ásító mélyére szórja a magot
még mozgó rögök alá, hogy majd a termés orgonahangon
zendüljön ott.”
A „Zizeg november”-ben pedig a természeti kép még direktebb mondandót takar.
„Nem baj, ha sátrat ver november,
s a tölgyfa meztelen lesz, akár az út
elszórhat a virág, befagyhat a tenger.
Csak a jövő legyen szebb mindig mint a múlt.”
A Nagy Imre kormányának ésszerű intézkedései nyomán megpezsdülő élet költőinkben is ébren tartotta a reményt egy emberközpontúbb új világ formálódásában. Aszódi „Garas Péter” c. hosszabb elbeszélő költeményében a földosztás szegényparasztság álmait megvalósító eseményeit idézi négysoros párosrímű versszakokban. Nyilván úgy érezte akkor, hogy ez az ősi, a néplélekhez legközelebb álló versforma felel meg legjobban a tárgynak.
Az „Irodaház”-ban a Kossuth téren, a régi vásárok helyén épülő – akkor monumentálisnak tűnő – építményen dolgozók örömét, tenniakarását verselte meg. Ez a derű kap hangot még a „Május 1-jén” és még szubjektívebb hangú „Hívnak evezni, fürdeni” c. költeményeiben.
Egybegyűjtött versei aztán 1956-ban jelentek meg „Forrás fakad” címmel.
Aszódi Imre nem tudta elfogadni az MDP Központi Vezetőségének határozatát az irodalmi életben mutatkozó jobboldali jelenségekről. Nem fogta be „pörös száját”, 1956 nyarán, őszén sem. Bíróság elé hurcolták, elmarasztalták, s mindez emberi és költői pályájának időleges töréséhez vezetett. Budapesten telepedett le, ahol második kötetét, a „Körülírtam verssel a világot” 1989-ben maga adta ki. Gyermekversei, verses meséi 1997-ben ill. 1998-ban majd egy évre rá, 1999-ben összegyűjtött versei „Kettéhajtogatott márvány” címmel jelentek meg.
Eszmeileg azonos úton járt Aszódival Egri Lajos. „Szolnok” szonettje tematikailag az „Irodaház”-hoz hasonló.
„Olvad a hó, most lép új tavaszba Szolnok,
s hol villámmal elporlott bástyatornyok,
ott jár a Ma, víg és tettrekész
Téglák dalolnak, száll a tiszta ész
szíven fog, állok és előre nézek:
bölcső ringott, hol gőzöl most a mész.”
Szolnok a tárgya a szolnoki születésű, ifjú éveit itt töltő, nehéz sorsú Hortobágyi László hosszabb elbeszélő költeményének, amelyből két három-három szonettből álló részletet közölt a Néplap. Az első rész első szonettje rövid történelmi visszatekintés Szolnok múltjára, a második a város peremén élő, munkába siető dolgozókat rajzolja meg, míg a harmadik a város egy részét elpusztító 1944. június 2-i szőnyegbombázás nyomaira utal.
„Itt nyugszik kopár-köves talajban
Roncsaival a MÁV kolónia.”
A második rész a háborús évek kártételét ecseteli, megemlékezik a felszabadításról, majd a következő gondolattal zárja a ciklust:
„Mostan a gyárnegyedben ballagok,
Cipőmön puha, nyirkos, hervadt sárga
Kis lomblevelek simulnak egymásra
Gyorsul az ész, s nyomában új dalok
Kontúrja ékesül a jambus lábra
De még nem készült el a koronája!”
Elkészült-e vagy nem, nem tudjuk. Egy tény: 1955 márciusától hosszú hallgatás következett, majd egy „nagyerdei sóhaj”-ban panaszolja el hasztalan vágyódását a debreceni egyetem után, ahol tanulmányait szív- és tüdőbetegsége miatt hamar abba kellett hagynia.
Ezekből az évekből még egy lírikus érdemel említést. Ferenc Lajos a TTIT szaktitkáraként tevékenykedett 1956 őszéig. Már 1948 előtt is írogatott. „Biztató” és Új Óperenciás” c. 1944-ben írt versei 1955 tavaszán kaptak először nyilvánosságot a Néplapban. Ferencz Lajos verseit verstani fegyelmezettség, a könnyed, népdalszerű, magyaros ritmusú 4+2 ütemű sorok kedvelése jellemzi. „Vágy” c. verse álljon itt példaként:
„Még az álom fehér
galambjával játszol,
Ölelkező vágyam
csillagokon táncol.
Ölelkező vágyam
ha majd velem táncol,
a galamb helyett
ugye, velem játszol.”
Versvilága tematikailag zártabb, befelé fordulóbb. Elsősorban a magánélet érzelmi húrjait szólaltatja meg akár feleségéhez, akár gyermekéhez szólnak szavai. „Apád vigyáz” c. versében írja:
„Azt érezzed mindörökkön:
apád vigyáz itt a földön!
Apád vigyáz, fojtott kedve
átbújdosott a szívedbe.
Átbújdosott, s nézd, hogy derül
jó borodnak veled örül.
Koccints vele egészségre
magyarságra, emberségre.”
Közéleti, vagy éppen politikai vonatkozások hiányoznak a Néplapban közölt költeményeiből. Ha mégis, az inkább áttételesen szólal meg, miként ez „A végtelen vigyáz” c. versében is érzékelhető.
„Mikor a szívemet
Felgerjeszti a láz,
hogy igazat beszéljek:
a végtelen vigyáz.
Kiből a percekért
ömölnek a szavak,
ahelyett elpirulnak
százszor az igazak.
A szó csak úgy talál
emberi szívre itt
ha örökkévalóval
telíti perceit.
– Ajánlás –
Amit mondtam elébb,
nemcsak költőkre szól:
ki él, senki se mentes
e szent szabály alól.”
Ferenc Lajosra mégsem vigyázott a végtelen. Máig érthetetlen, miért került bíróság elé a forradalom után, s miért ítélték el ezt a csendes, egyenes beszédű, mindenkihez kedves embert, hacsaknem azért, mert 1956 szókimondó őszén ő is felemelte szavát a TTIT ankétján számon kérve a politikából hiányzó emberséget, őszinte igazságtételt, magyarságot.
A TTIT 1954 késő őszén rendezett irodalmi estjén lépett újra a nyilvánosság elé a két háború közötti prózaírók közül Gyomai György és Vajay József. Gyomai György „Mihály” c. elbeszélését olvasta fel, Vajay József pedig a kiadatlan regényből mutatott be részletet. Az est íróvendégeként beszédet tartó Sarkadi Imre mindkettőjüket további munkára serkentette. A lapban meg is jelent Vajay „Vakok” c. jelenete. (Vajaynak egyébként már 1937-ben játszották egy ifjúsági darabját Budapesten.) A Vakok megjelenését követően azonban Vajay nevével már nem találkozunk a lapban, amely pedig az év őszétől minden csütörtökön irodalmi mellékletre fordított egy teljes oldalt.
Annál többször publikált viszont Gyomai György. A könnyedén fogalmazó, termékeny tollú pedagógus író jól kamatoztatta egyrészt tanyasi tanítósága idején begyűjtött emlékeit, másrészt a paraszti gondolkodás, életvitel ismeretét. A kor kívánalmainak megfelelően egyre többször fordult a szövetkezés útjára lépő parasztság problémái felé. Ennek a későbbi elbeszéléseiben egyre bővülő gondolatkörnek a nyitányaként értékelhető az a tárcairodalomba sorolható írása, amely „Elindul a nép” címmel a szolnoki szegényparasztság három „honfoglalását”: Szanda, Ugar „megszállását”, illetve legújabban a szövetkezetekbe tömörülést rajzolta meg.
A hivatásos újságírók közül Tóth István novelláival találkozunk legtöbbször a lap hasábjain. Ezek többsége szintén paraszti tárgyú. 1956-ban Tóth István lett a lap felelős szerkesztője. A forradalmat követő megtorlás őt sújtotta legjobban. Hosszú éveket kellett börtönben töltenie mindössze azért, mert az újság hűen közölte a forradalom eseményeit, s fejlécet is megváltoztatta.
A Néplap újságírói körében irodalmi riportjaival tűnt fel az 1926-os születésű Szekulity Péter, aki csávolyi mezőgazdasági munkásból lett előbb MESZÖV osztályvezető Kecskeméten, majd 1952 után újságíró Szolnokon.
Az ötvenes évek derekára tehát elérkezettnek látszott az idő egy megyei irodalmi folyóirat megjelentetésére. Széleskörű vita alakult ki a Néplap hasábján főleg a megoldás módját illetően, hiszen a folyóirat szükségességét sem a megye más városaiban írók, sem a szolnokiak nem vitatták. A legésszerűbb megoldást Ferencz Lajos javasolta, aki a negyedéves megjelenést, a provincializmus elkerülése végett a fővárosi vagy az ország más vidékein élők bekapcsolását szorgalmazta.
Bár a folyóirat kérdése már 1954-től napirendre került, a megvalósításig nem jutott el főleg azért, mert a hatalom nem állt a gondolat mellé, sőt – kimondatlanul bár –, de ellenezte azt. Később pedig az 1956-os események s az utána következő évek végleg lesöpörték az asztalról a helyi irodalmi folyóirat ügyét.

A forradalomtól a rendszerváltásig
1957-1989
A jó két évtizedet átívelő időszak szolnoki irodalma az országosnál talán még szorosabban kötődött a történelmi-politikai változásokhoz.
Az 1957-es esztendő első hónapjai természetszerűen némi bizonytalansággal indultak. Erre utal, hogy az irodalmat valamilyen formában közvetítő napilap a magyar költészet gyöngyszemeiből válogatott. Mikszáth, Balassi, Petőfi, Móricz, Zrínyi művei jelentek meg az újság vasárnapi számaiban. De már kora tavasszal előtérbe került az irodalmi élet megújhodásának kérdése. A lap, amely 1956 őszén „Tiszavidék”-re változtatta nevét „Irodalom – Művészet” fejléccel oldalpárt nyitott, amelyen már a megye írogatóinak írásai kaptak helyet, köztük természetesen a lap munkatársai: Szekulity Péter, Fóti Pál, F. Tóth Pál, Sári István, Tóth István. A forradalom előtti írogatók közül Gyomai György novelláival, K. Tóth Lenke műfordításaival, Hortobágyi László versekkel jelentkezett.
Az irodalmi rovat szerkesztői nagy energiát fordítottak a megye más tájain írogatók bekapcsolására. A rovat szerkesztői üzenetei bíráltak, útbaigazítottak, tanácsokat adtak a beküldött írások szerzőinek. Nem érdektelen megemlíteni, hogy az így kialakuló közvetlen kapcsolat révén kerültek az Irodalom – Művészet hasábjaira, olyan szerzők, akik a későbbiek folyamán önálló kötetekkel bizonyították tehetségüket. Ekkor jelentkeztek először verseikkel és kaptak hol biztatást, hol kemény bírálatot többek között Serfőző Simon, Hatvani Dániel Sarkady Sándor, Iluh István, Donkó László, novelláival pedig Bistey András.
Az irodalmi-művészi oldalpár szerkesztői „Munkatársainkhoz” címmel összefoglaló értékelést is adtak 1957 első felében beérkezett írásokról. Az általánosítható kifogások között a problémák leegyszerűsítése, a tárgyi valótlanság, a terjengősség és a sematizmus szerepelt, s természetesen felhívta a cikk az írogatók figyelmét a korszerű kérdések formalizmustól mentes ábrázolására is. Ennek szellemében hirdetett meg a Tiszavidék és a Megyei Tanács Művelődési Osztálya egy megyei irodalmi pályázatot. A pályázat iránti érdeklődést, egyben az irodalom megyei felértékelődését mutatja, hogy a bírálóknak 61 prózai és 264 verses alkotásról kellett véleményt mondania.
Az 1957 szeptemberében lezajlott értékelés alkalmával –, amelyre hiába várták fővárosi írók érkezését is – a prózai kategóriában Gyomai Györgynek jutott a második díj (az elsőt nem adta ki a zsűri). Bistey András novelláját oklevéllel jutalmazták. A költők sorrendje pedig Donkó László, Hortobágyi László és Nagy István volt. Sajnálatos, hogy az értékelhető pályaművek között a rutinos Gyomain és a már ekkor eléggé ismert Hortobágyin kívül alig volt szolnoki. (A lap belső munkatársai természetesen nem pályázhattak!)
Már ekkor, de méginkább 1958 első felében érezhetővé vált a szerkesztőségen belüli feszültség a Magyar Szocialista Munkáspárt politikáját – benne az MSZMP 1956-ról alkotott értékelését – fenntartás nélkül elfogadók és a „másképpen” gondolkodók között. Egy „A megyénk íróihoz” intézett felhívás arról tájékoztatja 1958. június 8-án a megye írogatóit, hogy akik nem nézték jó szemmel a megyei csoport kibontakozását, támadást intéztek az egység ellen, s egyéb elítélendő magatartást tanúsítottak. „Eltűntek ezek az emberek a vezető színterekről” – olvasható az említett cikkben. Így tűnt el a jobb sorsra érdemes Tóth István is és nemcsak a vezetésből. Pedig sűrűn megjelent elbeszéléseiben, kisregényében igyekezett „pártos” felfogást tanúsítani. Az ő esetében is érvényesült a hatalomnak az a gyakorlata, hogy a párton belüli „megtévedtek”, „elhajlók” súlyosabb büntetést kaptak.
Tóth István távozásával a szolnoki elbeszélő irodalmat jóformán csak Gyomai György képviselte. Hihetetlen termékenységgel ontotta elbeszéléseit, karcolatait. 1957-58-ban harmincnál több írása jelent meg. Ezek tárgyköre alig változott. Annyival mégis, hogy a kor szellemének megfelelően a konfliktusok legtöbbször a TSZ-tag leányzó és az egyéni gazdálkodó legény ill. annak családja között támadtak, vagy fordítva. Ha régebbi időkről szólt az írás, az uraság, vagy annak képviselője ill. a paraszti nép, a gazdag paraszt és a nincstelen vagy nagyon szegény parasztcsalád összeütközése adta a cselekmény magvát. Az író állásfoglalása ezekben mindig egyértelmű.
A másik tehetséges pedagógus író, Vajay József, a forradalom idején vállalt munkástanácsi tisztsége miatt kiszorult a közéletből. Írása többé nem jelent meg.
Nem tudni, miért kellett Szekulity Péternek is elhagynia a Néplap szerkesztőségét Tény viszont, hogy utoljára 1963 áprilisában találkozunk a nevével. (Az Új Magyar Irodalmi Lexikon 1957-es elbocsátását említi, pedig a termelés élenjáróiról írt irodalmi riportjai az említett időpontig rendre megjelentek.)
Az irodalmi folyóirat ügye tehát – mint már említettük –, lekerült a napirendről. Az Irodalom–Művészet rovat egy oldalra csökkent terjedelme nem pótolhatta a tervezett, de meg nem valósult folyóiratot. Ugyancsak pótcselekvésnek tűnik a meglehetősen egyoldalú tartalommal megjelent és ugyancsak a megyei írogatók és a Néplap munkatársainak munkáiból összeállított antológia, „Tiszapart” címmel. Az összeállítás azonban nem nyerte el az olvasók tetszését.
Egy szolnoki szerkesztésű irodalmi folyóirat elmaradása annál inkább sajnálatos, mert az irodalmi életben országosan bekövetkezett konszolidáció (Élet és Irodalom megjelenése 1597*-ben, az írószövetség 1959 őszi újjáalakulása, a Kortárs, a Nagyvilág megjelenése stb.) eredményeként az új írói nemzedék vidéken élő tagjai, a tovább élő Alföldön és a Tiszatájon kívül számos új folyóiratot indítottak útra. Pécsett a Jelenkor, Miskolcon a Napjaink, Kecskeméten a Forrás, Szombathelyen az Életünk ad teret írásaiknak. De még Békéscsaba is jelentkezett az Új Aurorá-val, Salgótarján a Palócfölddel, Tatabánya az Új Forrással, Kaposvár a Somoggyal, Győr a Műhellyel, Szekszárd a Dunatájjal.
Szolnok azonban most is elmulasztotta a lehetőséget. Ebben nyilván része volt az MSZMP helyi vezetőinek, akik minden értelmiségi kezdeményezéstől idegenkedtek, s különösen gyanús volt a nem „hitvalló” írogató ember.
A város irodalmi életébe új színt hozott Ladányi Mihály, aki a Néplap új munkatársaként remek versekkel, szókimondó riportokkal gazdagította a lapot. Riportjai arról vallanak, hogy kitűnő érzékkel ragadta meg azokat a témákat, amelyek egyéniségéhez is közel álltak, s ugyanakkor az adott időszak egy-egy lappangó gondját is tükrözték. Ilyen volt pl. az „Arcképek – várószobákból”, amelyben az önzés ill. a kényszer diktálta terhesség megszakításáról szól. Riportját azzal a gondolattal zárta, hogy „ezek a várószobák a kor vérerei, emberi sorsok torlódnak itt össze ismét.” Tudatosan kerülte a sematikus témákat. (Azokat meghagyta másoknak.) Tsz. elnökök, a „munka hősei” helyett a jászárokszállási Faragó Jánosné tanítónőt szólaltja meg. „Citerás gyerekek és táncoló öregek” c. riportjában, ösztönösen ráérzett, hogy ebben a törékeny pedagógusnőben milyen szervező, és milyen nemes értelemben vett népművelő lélek lakozik. A „Kései napsütés”-ben pedig egy karcagi szociális otthon két idős lakójának összekerülését „verseli” meg prózában beleérző, meleg emberséggel.
Ladányi már ekkor túl volt a „Tűztánc”-beli bemutatkozáson, első önálló kötetének „Az út kezdetén” megjelenésének. „Szolnoki” versei közül csak utalni tudunk a nagyívű, szülőföldjére emlékező „Koromtalan tüzek”-re. Ebben írja:
„Látod, annak az útnak őrzi
töviseit ma is a talpam
...
hol Tóth Márton holt nagyapámnak
mutatóujja minden kútgém.”
Végül részint helyi vonatkozása miatt, részint a rá annyira jellemző stílus és egyéni látásmód érzékeltetésére egészében idézzük „Tabán” c. versét.
Tabán
„Egy-egy lányt még lefognak estelente,
ki erre vágyódott a szerelemre,
egy-egy házban még szépasszony lakik,
akivel jól eljátszhatsz hajnalig.
Így őrzi már a múltat csak az utca,
az öreg házak, félig földbe bújva,
egy kis középkor, ahol dohoson
fogatlan szél – javasasszony – oson.
Reggel, midőn idetéved a nap
s lelöttyinti a göthös házakat
színekkel: festők vernek itt tanyát,
hogy elszedjék a nyomor aranyát.
Az ittlakó nedves szalmazsákról
felkecmereg, a ház elé kilábol,
s az újvárosi útnak nekivág,
hogy keressen egy kis romantikát.”
De Ladányi Mihálynak volt szava, véleménye a megyei irodalomról is. Amikor Hernádi Tibor, ez a frissen Szolnokra került, törekvően „nyüzsgő” újságíró Donkó László keserű kérdéseire „Miért nincs irodalmi folyóiratunk?” „Miért nem jönnek össze a megye írogatói?” „Miért nincs gyűjteményes kiadás, mint Szegeden?” stb. „Őszinte sorok a megyei irodalomról” c. cikkében vitaindítóként rögzítette véleményét. Ladányi „Az irodalom és a vidék” címmel fejtette ki gondolatait. Hernádi szerint ugyanis az okok a következőkre vezethetők vissza: Nincs igazi gazdája a megyei irodalomnak. (A forradalmat követően a TIT irodalmi szakosztálya próbálta gondozni az ügyet, de a kezdeti eredmények után elfogyott az erő). A tehetséges írogatók nem Szolnokon dolgoznak (Rossi Károly, Kemény Erzsébet Cegléden). A Néplap szerkesztőségében Ungi Nagy István és Ladányi Mihály versei jelentik az igazi költészetet, de az utóbbi is inkább a budapesti nagyirodalom részese, mintsem a megyéé. Kevés a jó tollú novellista. Csak Szekulity Péter, Borzák Lajos – újabban Bistey András – és Serfőző Simon, aki néhány hónapig a szerkesztőségben is dolgozott. Alig van nyilvánosság. (Mindössze a Néplap és esetenként a szolnoki rádió.) Nincs kiadó stb.
Ladányi említett hozzászólásában tényként állapítja meg, hogy az olvasó túljutott a provincializmuson. (Ezt bizonyítja a „Tiszapart” kudarca.) A ma témáit, amelyre a vidék is szolgáltat anyagot, magas színvonalon kell feldolgozni, s nem utolsó sorban meggyőződésből fakadóan. A jó irodalom nem szervezés kérdése: poéta natus helyett poéta doctus kell.
Ladányi Mihály és Serfőző Simon is hű maradt Szolnokhoz jóval távozásuk után is. Verseik gyakran olvashatók a hatvanas évek Néplapjának hasábjain. Ladányi „Téli tűnődése”, a „Múzsához”, „Ezeregyéj”, „Levél a felnőttekhez” Serfőző „Búza” „Kavics”, „Álmodom”, „Gyermekkorom felcsapódó szántói felől” jelzik jelképes jelenlétüket.
Tárgyalásunk témáján kívül esik ugyan a város irodalmi életének taglalása, mégis legalább említésre méltónak érezzük azt a pezsdülést, amely városunk kulturális életét a hetvenes években jellemezte. Gondolunk itt a Szigligeti Színház ősbemutatóira (Örkény István: Tóték, Macskajáték, Jókai Anna: Fejünk felül a tetőt, a Pódium és a Studio Színház indulására az Árkád presszó irodalmi estjeire, a Verseghy Könyvtár irodalmi szabadegyetemi sorozataira, a Váci Mihály, Veres Péter, Szabó Pál, majd a Bányai Kornél emlékkiállításra, az ünnepi könyvhetek irodalmi rendezvényeire, amelyeken a kortárs magyar irodalom szinte minden jeles képviselője szerepelt. Illyés Gyula szép gondolatával zárjuk is e rövid kitérőt: „Az aranyalmát termő fának sorsa ápolóinak kezében van. Gyümölcsével nemcsak magát vallja meg: kertészét is.”
Eredeti témánkhoz visszatérve szólnunk kell még arról, hogy a Szolnok Megyei Néplap a hetvenes-nyolcvanas években is vállalta irodalomnépszerűsítő feladatát. Irodalmi-művészeti mellékletében változatlanul helyet kaptak a megye írogatói, de nyitottabbá vált a magyar és a világirodalom alkotásai iránt is. Amikor a szerkesztőség a Verseghy Ferenc Megyei Könyvtár két munkatársára bízta az ünnepi számokban a 8-9. oldalon megjelenő rovat szerkesztését, tervszerű munkájuk eredményeként a lap olvasói gazdag váltogatásban tekinthették át az 1977-1985 közötti időszak irodalmi termését. 1977-től 1980-ig Őri Zoltánné és Rékasy Ildikó, 1980-1988-ig Rékasy Ildikó szerkesztette az oldalpárt, amelynek anyaga három forrásból tevődött össze: a helyi (értsd megyebeli) szerzők beküldött írásaiból, a sajtószolgálat révén kapott korábban nem közölt művekből és főként új kötetekből válogatott utánközlésből. A 414 versből és műfordításból 237 megyei költő alkotása. Ebben a számban nem szerepelnek Ladányi Mihály, Serfőző Simon, Keresztes Ágnes, Hatvani Dániel, Hegyesi János költeményei. Az arányokat tekintve elégedettek lehetünk a megyebeliek szereplésével. Kifejezetten szolnoki keltezésűek Iluh István és Mogyorósi Erika versei. A 600-nál valamivel több prózai kis- és nagyepikai alkotásból 25 megyebeli szerző műve (beleértve ebbe a nem igazán szépíró Szűcs Sándort és a megyétől messze került Ember Máriát és Szandai Sándort is). Valójában csak Bistey András 11, Iluh István 4, Paulina Éva 2, Sóskúti Júlia és Tiszai Lajos 1 írása jelzi, hogy Szolnokon is vannak prózaírók. Közülük csupán Iluh Istvánnak nem kenyere az újságírás.
Helyi irodalmunkba új színt hozott a „Jászkunság” c. folyóirat profilváltozása. Az 1954-től két évtizeden át a Tudományos Ismeretterjesztő Társulat ismeretterjesztő folyóirata 1976-ban a Megyei Tanács Művelődési Osztálya kezébe került át. Ezzel megszűnt a folyóirat szigorúan ismeretterjesztő jellege, és társadalompolitikai, művészeti folyóirattá vált, amely így teret adhatott a megye, benne a megyeszékhely irodalmárainak is.
A folyóirat felelős szerkesztője, majd szerkesztőbizottságának elnöke Valkó Mihály volt. Múlhatatlan érdeme a folyóirat irodalmi profiljának kialakítása és színvonalas anyaggal való megtöltése. A lírát most is jobbára Iluh István versei képviselik olykor Keresztes Ágnes, Serfőző Simon, Dorkovics Ágnes, Donkó László költeményeivel színezve. A Dél-Magyarországban történt bemutatkozása után itt jelentek meg először Szolnokon annak a Jenei Gyulának a versei, aki a Verseghy Ferenc Megyei Könyvtár által meghirdetett jeligés irodalmi pályázaton a lírai kategóriában első helyezést ért el.
A prózai műnemben változatlanul Bistey András novellái uralták a folyóirat irodalmi rovatát. A folyóirat irányítása a továbbiak során László Gyula kezébe került. László Gyula a Jászkunság felelős szerkesztői teendőinek ellátásán kívül keresztülvitte, hogy 1984-ben megjelenhetett a KISZ Szolnok megyei Bizottsága, a Megyei Tanács VB. művelődési osztálya és a Megyei Művelődési és Ifjúsági Központ által 1982-ben megalakított Fiatal Alkotók Klubja tagjainak műveiből összeállított antológia „Tükörképek” címmel. Az antológiában 25 fiatal, vagy pályája elején álló író, költő, képző- és fotóművész mutatkozott be. Többük írása már jelent meg az Alföldben, a Forrásban, a Mozgó Világban, a Tiszatájban s nem utolsó sorban a Jászkunságban. A más művészeti ágban alkotók többsége is bemutatkozott már önálló vagy csoportos kiállításokon a közönségnek.
A fentiekből is kitűnően az antológia nemcsak szolnoki vagy Szolnok megyei alkotókkal ismerteti meg – fényképet és valamiféle önéletrajzi utalást is adva róluk – hanem a Közép-Alföld más tájáról is szerepeltet írókat, művészeket.
Szolnok irodalmát az akkor éppen itt tanítóskodó békéscsabai születésű Dorkovics Ágnes versei, Bérczes Lászlónak, a Varga Katalin Gimnázium akkori tanárának színházi kritikái képviselték. A szerkesztőbizottság elnöki tisztét ezután Fábián Péter töltötte be.
A Jászkunság 1989-ben új köntöst és új főszerkesztőt kapott Körmendi Lajos személyében. Az ő munkássága alatt kitágult a folyóirat látóhatára, s a negyedéves megjelenés helyett kéthavonta került az olvasók kezébe. A szerzői gárda is kibővült. A megyei Dienes Eszteren, Dorkovics Ágnesen kívül új arcok is jelentkeztek. Ekkor jelentek meg Pádár Júlia első, de máris figyelmet keltő versei, Balogh László egykori tiszaföldvári tanár forradalom idején írt versei, Seprősi-Czárán György groteszk tárcái, Lengyel Boldizsár riportjai; Molnár H. Lajos prózai írásai.

A rendszerváltástól napjainkig
A rendszerváltás tehát közvetlen környezetünk irodalmi életében minden különösebb megrázkódtatás nélkül ment végbe. Körmendi Lajos, a Jászkunság új főszerkesztője bizalmat, s kellő anyagi támogatást kapva gazdag tartalmú folyóiratot teremtett. A folyóirat vérkeringésébe kapcsolta a megyéből elszármazottakat. Megszólalt benne Szatmáry István professzor, Kiss Tamás költő. Kitűnő fővárosi kritikus értékelte Sarkady Sándor verseit, hogy csak a kisújszállásiakat említsük. De bő ismertetést kapott az idős korban elhunyt Hegyesi János költő életműve, s kapcsolata a népi írókkal. Megismerhették az olvasók a sajátos hangvételű, a női lélek rezdüléseit megragadó formába öntő, Czine Mhály által is értékelt taskonyi Pádár Juliannát. Lehetőséget és teret adott a megye irodalmi hagyományai feltárásának, Téka rovatában rendszeresen tájékoztatta olvasóit, a legújabb, megyénkhez is kötődő könyvekről, állandó munkatársai közé vonta Sarusi Mihályt, Zám Tibort, Vasy Gézát.
Elindította a Jászkunsági Füzetek sorozatot, amelynek keretében önálló kötettel jelentkezhetett Jeney Gyula, Lengyel Boldizsár, Seprősi-Czárán György, Pádár Júlia, Dorkovics Ágnes, Dienes Eszter.
Ezt az ígéretes folyamatot szakította meg a folyóirat 1995-ben bekövetkezett válsága. Nem tudjuk, csupán feltételezzük, hogy a megyei vezetés változása, az anyagi támogatás drasztikus csökkentése ill. megvonása okozta-e, de az tény, hogy 1995-ben a Jászkunság mint irodalmi, művészeti, társadalmi folyóirat megszűnt. A név megőrzésével, folyamatos évfolyamszámozással a folyóirat a Magyar Tudományos Akadémia Jász-Nagykun-Szolnok Megyei Tudományos Testületének orgánuma lett. Visszakapta tudományos ismeretterjesztő szerepkörét negyedéves 48 oldalas megjelenéssel.
A megelőző két évtizednek azért – volt már felsoroltakon kívül – egy olyan eredménye is, hogy kialakult egy Szolnok ill. Karcag központú, az írással tudatosan és folyamatosan foglalkozó olyan közösség, amely már az addigi teljesítménye alapján joggal követelte az irodalmi megnyilatkozás szervezett, rendszeres publikációs lehetőséget biztosító formáját. Így jött létre Serfőző Simon erkölcsi, a Szolnok Városi Művelődési és Zenei Központ gyakorlati segítségével, az önkormányzat anyagi támogatásával az „Eső” címet viselő folyóirat munkaközössége Jenei Gyula vezetésével. Az „Eső” első száma a Parnasszus folyóirat mellékleteként jelent meg 1998 karácsonyára, majd a következő évben már az első önálló folyóiratszám is kikerült a nyomdából.
Ha napjaink szolnoki irodalmáról beszélünk, akkor az „Eső” köre szolnoki kötődésű tagjairól kell – bármily röviden is – szólnunk. E rövidséget az is indokolja, hogy szerzőink a „Szolnoki Téka” sorozat első kötetében, a „Torkolat”-ban írásaikból összeállított bő válogatással már minden szónál többet mondtak önmagukról. (Torkolat. Szolnoki írók könyve. Irodalmi antológia. 2000)
Korát és alkotó munkásságának kezdetét tekintve az elsőség Iluh Istvánt illeti. 1936 május 23-án született Törökszentmiklóson hétgyermekes munkáscsalád sarjaként. Első versét, a „Messze vagy hazám” címűt 1957. május 1-jén közölte a Szolnok Megyei Néplap, amely évtizedeken át biztosított számára publikációs lehetőséget. Csupán az érdekesség kedvéért említjük meg – bár máig kiapadhatatlan alkotókedvét is mutatja –, hogy 1977 és 1985 között ötvennél több verse jelent meg a lapban. A Jászkunság pedig csaknem minden számában hozta verseit. Gyermek- és ifjúkorának nehéz éveiről tiszteletre méltó őszinteséggel írt az 1996-ban az Agacsi Kiadó által megjelentetett „Boglyába gyűjtött napjaim” c. önéletrajzi regényében. A törökszentmiklósi téglagyárban, az ottani öntödében, majd a szolnoki papírgyárban átéltek leírása kortörténeti hitelességű képet rajzol nemcsak a költőnek erről az életszakaszáról, hanem a hozzá hasonló szakképzetlen segéd- ill. betanított munkások sorsáról is.
Első gyűjteményes verskötete a Magvető Kiadónál jelent meg 1975-ben. Gyermekverseit Bokros László illusztrációval a Verseghy Ferenc Megyei Könyvtár adta ki 1980-ban. Legutóbb, 1996-ban a karcagi Barbaricum Könyvműhelyben jelent meg „Száműzött szél” c. könyve.
Az önálló köteteken kívül tíznél több antológiában közölték verseit. Utoljára 1990-ben a szolnoki Pelikán Könyvek első darabjában a „Találkozás”-ban olvasható hat remek költeménye, amelyeknek egyike a „Tenni a jóért” című egész eddigi életműve jeligéje lehetne.
Alig néhány hónapja jelent meg Bálintné Hegyesi Júlia Bistey András írói-újságírói munkásságát tükröző gondosan összeállított bibliográfiája Tabák András értő előszavával. Húsz önálló mű és számtalan, gyűjteményes kötetekben, folyóiratokban, napilapokban megjelent novella, tárca és egyéb írás tanúsítja, hogy az írói pályán szintén 1957-ben – még középiskolai diákként – elindult író mögött máris milyen gazdag életmű áll, pedig még a hatvanas évét sem érte el.
A Diósgyőrben 1942-ben született Bistey András Jászapátin érettségizett, majd a szegedi József Attila Tudományegyetemen szerzett tanári diplomát magyar-olasz szakon. Ugyanott doktorált 1971-ben. Bányai Kornélról írt disszertációját 1982-ben a Verseghy Ferenc Megyei Könyvtár adta ki. A különböző folyóiratok azonban már 1967-től rendszeresen közölték novelláit, recenzióit. A kecskeméti Forrás az Alföld, a Napjaink, a Jászkunság sok-sok számának lapjain olvashatók írásai, de a Tiszatáj, az Új írás, az Élet és Irodalom is közölt tőle novellát. 1985 és 1993 között főleg a Mozgó Világban, majd az Ezredvégben jelentek meg munkái.
1967 óta él és dolgozik Szolnokon a Szolnok Megyei Néplap ill. az Új Néplap munkatársaként.
A Magvető Kiadó adta ki első novelláskötetét 1978-ban „Összeláncolva” címen. Gyermek- és ifjúkorának világa, a Jászság regényének, kisregényének és egyéb írásának ihletője. A Zrínyi Kiadónál jelent meg „Szibéria melege” c. regénye, amely az első világháborúban és az orosz polgárháborúban küzdött és szenvedett jászsági parasztemberekről, valamint az „Élt itt egy ember” című kisregénye Bertha Bulcsú és Galabárdi Zoltán kisregényével közös kötetben (Tizenkilenc nyarán).
A Móra Kiadó adta ki 1997-ben felvidéki, szolnoki és jászsági színhelyeken játszódó ifjúsági történelmi regényét, az „Égő tetők alatt” címűt.
„Első közös nyarunk” c. 1989-ben megjelent novellás kötete egy kisregényt és több hosszabb elbeszélést tartalmaz. A „Jász dekameron” c. jászsági anekdoták szépirodalmi feldolgozása található a „Z-könyvek” sorozat 1993-ban megjelent egyik kötetében.
Ugyancsak a Zrínyi Kiadó hozta „Lángok a víz fölött” c. és Zrínyi Miklós téli hadjáratáról szóló kisregényét és más elbeszélését. 1975-től máig jó néhány antológiában olvashatók elbeszélései, sőt több írása orosz, spanyol, német, észt, olasz, szerb fordításokban is megjelent.
Bistey András műfordítóként is maradandót alkotott, (s remélhetőleg alkot is még!) Verset és prózát egyaránt fordított olasz és spanyol nyelvből. Két olasz költő (Giorgo Virgolino és Franco Fresi) magyar nyelvű kötetének szerkesztésében és fordításában is részt vett. Ugyancsak ilyen minőségben volt részese a Forliban és Szolnokon élő szerzők írásait tartalmazó, már említett „Találkozás” c. antológiának.
Bisteynél néhány évvel fiatalabb, az 1946-os marosvásárhelyi születésű és 1987-ben az elhallgattatás elől Szolnokra települt Molnár H. Lajos. Szülővárosában tett érettségije után ugyanott színinövendék volt, majd a kolozsvári egyetemen lélektan szakos diplomát szerzett. Az egyetemi évek után üzempszichológusként dolgozott a Resicai Kohászati Kombinátnál. Innen 5 év után az Ifjú Munkás c. laphoz került munkatársnak. Riportjai „És akkor átmentem a tűzön” címen 1978-ban jelentek meg. De a megrázó riportok tanulságait levonó K. Jakab Antalnak a kötet valóságfeltáró jellegét értékelő tanulmánya csak a romániai fordulat után jelenhetett meg. Még egy válogatott riportokat tartalmazó könyve, a „Kilépés” 1980 és két regénye, a „Donkó Ákos” (1981) és a „Falrahányt esztendő” (1983) jelent meg Romániában. (A két regényt Budapesten is kiadták 1987-ben ill. 1990-ben. 1981-ben elnyerte a romániai Írószövetség irodalmi díját.
Áttelepülését követően a Szolnok Megyei Néplap olvasói elsőként ismerhették meg folytatásokban a később önálló kötetben is kiadott „Levelek a hazából a honba” c. és rólunk, a századvégén élő magyarországi magyarokról szóló publicisztikáját. Molnár H. Lajos jelenleg is Szolnokon él és alkot színművésznő feleségével és gyermekeivel, a Széchenyi lakótelep egyik betonkolosszusának kétszobás lakásában. Legutóbb a Torkolatban jelent meg részlet a „Volt egyszer egy udvar” c. új regényéből.
Rékasy Ildikó a későn érő költők közé tartozik, hiszen túl volt már a nyugdíj korhatárán, amikor belső késztetésnek engedve, viszonylag rövid idő alatt egy kötetre való verssel jelentkezett Kárpáti Kamilnál, aki további írásra biztatta, és segítette „Belesimulva” c. verskötetének kiadását, amely 1999-ben a Stádium Kiadó gondozásában meg is jelent.
Bár Budapesten született 1938-ban, szülőhelyének mégis Tiszaroffot tekinti, ahol gyermeksége első évtizedét töltötte békés, derűs családi légkörben a Tisza és Tisza menti táj közvetlen vonzásában. 1969-ben költözött családja Szolnokra, ahol 1956-ban tett érettségi vizsgát a Varga Katalin leánygimnáziumban. Szegeden kezdte meg egyetemi tanulmányait magyar-történelem szakon, de a forradalom miatt megszakadt a tanítás, és ő már nem is tért vissza, mert 1957 januárjában férjhez ment Szathmáry Györgyhöz.
Férjével a hasonló érdeklődés, az irodalom szeretete hozta össze. A feltételesen szabadlábra helyezett költőt, aki zongoristaként kereste kenyerét, követte az ország különböző üdülőhelyeire. A rendezetlen körülmények, az állandó helyváltoztatások, az életközösség megszakításához, majd 1964-ben váláshoz vezettek. 1959-től nyugdíjazásáig a Verseghy Ferenc Megyei Könyvtárban dolgozott. 1966-ban levelező tagozaton szerezte meg egyetemi diplomáját. A könyvtár egyik legképzettebb szaktájékoztatójaként és bibliográfusaként kiadványok és bibliográfiák egész sorát állította össze. Nevéhez fűződik – többek között – a két kiadást megért Györffy István és a Verseghy bibliográfia. Közben – amint erről könyvünk más helyén szóltunk – 8 éven át szerkesztette a Szolnok Megyei Néplap „Irodalom – művészet” rovatát, s elkészítette annak repertóriumát is. Előkészítette, szerkesztette és bevezette egykori férjének verseit tartalmazó könyvet. Férje verseivel való foglalkozás is indíttatást adott saját költeményeinek írására és kiadására.
Tarsolyában már szinte együtt van egy új kötetre való vers.
Az „Eső” körének korban következő tagja P. Nagy István, aki a Vajdaságból települt át. Szülőhelye Székelykeve, születésének éve 1961. 1993-ig, áttelepülésének esztendejéig az újvidéki Fórum Könyvkiadó szerkesztőjeként dolgozott. Jelenleg a Varga Katalin Gimnázium tanára. Alkotó munkásságát, amelyet három sikeres verskötet reprezentál (Alkalmatlan évszak, 1985; Köralagút, 1989; Holt idény, 1993.) Sinkó- és Móricz ösztöndíjjal jutalmazták. A már említett „Találkozás” c. olasz-magyar antológiában megjelent versei és műfordításai már ráirányították a szolnoki verskedvelők figyelmét. Így hát nem csodálható, hogy első magyarországi kiadású verskötete „A hely grammatikája”, amely a Pelikán könyvek 2. számaként hagyta el a nyomdát, sikert aratott és méltán. P. Nagy István az „Eső” egyik szerkesztője, s Jenei Gyulával együtt ő szerkesztette a „Torkolat” c. antológiát.
Jenei Gyulát a szolnokiak egyrészt a Jászkun Krónikában megjelent tartalmas és figyelmet érdemlő riportjai s egyéb írásai nyomán kezdték becsülni, másrészt a Jászkunság folyóiratban közölt versei, s a Hátországban c. kötetben sorjázó költeményei alapján mint új hangú lírikust is megismerték.
Jenei Gyula Abádszalókon látta meg a napvilágot 1962-ben, de gyermekségét és fiatal éveit Kunhegyesen töltötte. Ott is érettségizett, majd a szegedi Juhász Gyula Tanárképző Főiskolán szerzett magyar-történelem szakos oklevelet. Szolnokra először újságírógyakornokként 1986-ban került, de két év után rövid időre a nyírteleki művelődési ház vezetője lett. Népművelői munkáját aztán Karcagon folytatta és négy éven át a városi ill. a regionális lapot szerkesztette.
1993-ban vert gyökeret – remélhetőleg véglegesen – Szolnokon. A „Hátországban”-t még két verskötete követte 1992-ben a „Valahogy”, 1997-ben „A vértorony vitorlái”. 1997-től tagja a Magyar Írószövetségnek. Jelenleg a Szolnok városi kollégium nevelője és – amint erről már történt említés – az „Eső” folyóirat szerkesztője. Elhatározott szándéka, hogy a folyóirat köré gyűjti minden előítélettől függetlenül csupán a minőségi elv alapján a szolnoki ill. az innen elszármazott alkotókat. Csak remélni tudjuk, hogy szép szándéka tartós eredményt hoz.
Kétlakinak vallja magát a fővárosban 1973-ban született, de érettségijéig Szolnokon élt és azóta is gyakran hazalátogató Benedek Szabolcs. Budapesten a Közgazdaságtudományi Egyetem politikatudományi szakán szerzett diplomával jelenleg a Központi Statisztikai Hivatal kiadvány- és olvasószerkesztője.
Első írásai Szolnokon jelentek meg, de 1994-től országos irodalmi lapokban, folyóiratokban is rendszeresen publikál. A Népszabadságban és a Magyar Hírlapban megjelenő fanyar humorú tárcái gyakran szereznek derűs perceket az olvasóknak. Egy regénye, a „Nagy Degeneráció” 1997-ben, novelláskötete a „Berényi szerelmei” pedig 1999-ben jelent meg. A József Attila Kör paródia pályázatán 1998-ban közönségdíjat kapott. Tagja is a Körnek és a Szépírók Társaságának. A „Találkozás” kötetben jelent meg a „Futball, szerelem” c. írása. Ő is egyik szerkesztője az „Eső”-nek.
Seprősi-Czárán György neve a kilencvenes évek elején vált ismertté Szolnokon. Az 1964-ben Budapesten született újságíró verseivel, groteszk „pasziánsz”-aival a Jászkunságban, cikkeivel, riportjaival pedig a méltatlanul rövid életű „Telegráf”-ban találkozhattunk. Első verskötete a Jászkunsági Füzetek sorozatban jelent meg 1994-ben „Parttalan folyó” címmel. Jelenleg a Magyar Rádió Szolnoki Stúdiójának munkatársa.
Három fiatalt (mindhárom huszonévesek) Lázár Balázst, Haklik Norbertet és Mrena Juliannát nem a születés, hanem a szolnoki „alma mater”-ek kötik városunkhoz. Az „Eső” és természetesen szerkesztőinek érdeme, hogy e kötődés megmaradt.
Közülük az ózdi születésű Haklik Norbert a prózai műfajban publikál hazai és határainkon túli lapokban. Két évvel ezelőtt jelent meg „Mennybemeneteli Iroda és más történetek” c. könyve. Egy évre rá Hajnóczy Péter-ösztöndíj részese lett.
A Szolnokon született Lázár Balázs első verskötete a „Szárny angyal nélkül” most van megjelenés alatt, miként a jászberényi származású Mrena Juliannáé is.
A felsoroltak „Torkolat”-beli bemutatkozása arról győz meg bennünket, hogy hosszú idő után úgy tűnik, van ismét szolnoki irodalom. Ha pedig az „Eső” folyóirat helyzete megszilárdul, beleértve az anyagi hátteret is – és nyitott marad más égtájak felé is, akkor bizton remélhetjük, hogy a szolnoki irodalomnak nemcsak jelene, hanem biztató jövője is lesz.
* * *
Miként Szolnok közel ezredéves története, úgy a szolnoki irodalom története is azt a tételt igazolja, hogy Szolnok – hazánkhoz hasonlóan – mindig befogadó város volt. Ha nem is tudta mindig megtartani őket, innen sarjadt tehetséges gyermekei egész hazánk szellemi kincstárát gazdagították. Így gazdagodott ez a város – s irodalomtörténetünk példái is ezt bizonyítják – máshonnan jött, de a város kohójában szolnokivá izzott tehetségekkel. De miként a kohót is csak tűz tudja hevíteni, ezt a tehetséget megtartó erőt is csak együttes akarással, ha kell, áldozatvállalással lehet és kell nap nap után fenntartani.

Függelék
[A könyv képmellékletét ez a digitalizált verzió nem tartalmazza!]

Névmutató
(Az idézetekben és a szemelvényekben előforduló nevek a névmutatóban nem szerepelnek.)
{A nevek szövegbeli előfordulását nem jelöltük meg.
Kérem, használja a megnyitott program „keresés” funkcióját! [A korrektor]}
A
Aba Novák Vilmos
Ady Endre
Áprily Lajos
Aszódi Imre
Áts Ferenc 67
B
Babay József
Babits Mihály
Bajor Gizi
Bajza József
Bakonyi Albert
Balassi Bálint
Bálintné Hegyesi Júlia
Balogh Béla dr.
Balogh László
Bányai Kornél
Baradlai-Remillong Albert
Baranyó Sándor
Benedek Jenő
Beniczkyné Bajza Lenke
Benedek Szabolcs
Bérczes László
Bernát Gáspár
Berkó János
Bertha Bulcsú
Bihari István
Bistey András
Bodnár Andrásné Ligeti Erzsébet
Bóka László
Bokros László
Borzák Lajos
Botos Sándor
C
Ceglédi György
Chioviny Ferenc
Czine Mihály
Cs
Császár Elemér
Csató Dávid
Csongor István
Csontos Sándor
D
Damjanich János
Debreczeni Zoltán
Dienes Eszter
Dobos Kálmán
Domanovszky Endre
Donkó László
Dorkovics Ágnes
E
Egri Lajos
Ehrlich Mózes
Elek István dr.
Ember (Elsner) Mária
Ernőd Tamás
Erdélyi József
F
Fábián Péter
Fábián Zoltán
Faragó Jánosné
Ferenc Lajos
Fodor József
Follinus János
Fóti Pál
Förstner Dénes
Fráter György
G
Galabárdi Zoltán
Gárdonyi Géza
Gelléri Andor Endre
Gerencsér Miklós
Glatz Oszkár
Gombkötő Antal
Gulyás Pál
Gy
Gyomai (Gojzer) György
Gyökössy Endre
Gyurkó Lajos
H
Hajdú Katalin
Hajóvszky László
Haklik Norbert
Harsányi Zsolt
Hatvani Dániel
Hegyesi János
Heine Henrich
Herczeg Ferenc
Hernádi Tibor
Heves Kornél
Hortobágyi László
Horváth István (székesfehérvári)
I
Illyés Gyula
Iluh István
Iványi Grünwald Béla
J
K. Jakab Antal
János Zsigmond
Jenei Gyula
Jókai Anna
Jókai Mór
József Attila
Juhász Gyula
K
Kádárné Barabás Lenke
Kalász Benedek
Kaposvári Gyula
Kárpáti Kamil
Kassák Lajos
Kemény Erzsébet
Kemény László
Keresztes Ágnes
Keresztesy Pál
Kertész Mihály
Kisfaludi Sándor
Kiss Ferenc
Kiss Gábor dr.
Kiss József
Kiss Tamás
Kissné Tóth Lenke L.: K. Tóth Lenke
Klebelsberg Kunó
Komáromi János
Komlós Aladár
Kovács Borbála
Kovalovszky Miklós
Körmendi Lajos
Kunwald Cézár
L
Ladányi Mihály
Lamperth Géza
László Gyula
Lázár Balázs
Lengyel Boldizsár
Lengyel Dezső
Lengyel Lajos
Lili (Szolnoki) András
Losonczy István
M
Magyari Albert
Makkai Sándor
Mahmud bég
Méliusz Juhász Péter
Mező Ferenc
Mikszáth Kálmán
Mindszenty József
Mogyorósi Erika
Molnár Ilona
Molnár H. Lajos
Molnár Zoltán
Móra Ferenc
Móricz Zsigmond
Mrena Julianna
Muray (Marks) Lipót
N
Nagy Imre
Nagy István
P. Nagy István
Nagy István (Ungi)
Nagy Lajos
Nagy Márton
Németh Ferenc
Nietzsche, Friedrich
Ny
Nyári Lőrinc
O
Orosi József
Ö
Őri Zoltánné
Örkény István
P
Padár Júlia
Palotai Boris
M. Pásztor József
Pataky Joachim
Patay Mihály
Paulina Éva
Péteri István
Petőfi Sándor
Pintér László
Pisch Márton
Polgár Jozefa
Polgár Simon
Pólya Tibor
Popovics Sándor
R
Radnóti Miklós
Radvánszky József
Rápolthy Viktor
Rákosi Jenő
Rátfai Angéla
Rékasy Ildikó
Rényi (Róth) Dezső
Rossi Károly
Rusznák Sándor
S
Sajbli Erzsébet
Sári István
Sarkadi Imre
Sarkady Sándor
Sarusi Mihály
Scheftsik György
Seprősi-Czárán György
Serfőző Simon
Shakespeare, William
Sípos Orbán
Skaricza Máté
Somogyi Ignác
Sóskúti Júlia
Suchyné Sovány Mária
Sz
Szabó Barna
Szabó (Szó) Gyula
Szabó Pál
Szandai Szabó Sándor
Szathmáry György
Szatmári István
Szegedi Kis István
Szekulity Péter
Szélpál Áipád
Szép Ernő
Szolnoki Ernő
Szőnyi István
Szűcs Sándor
T
Tabák András
Tabák Endre
Tabák Lajos
Tabán (Tabák) Gyula
Tábori Kornél
Tamás Ernő
Tamási Áron
Tamkó Sirató Károly
Tauszig Aranka
Tersanszky Józsi Jenő
Thiery Árpád
Tinódi Sebestyén
Tiszai Lajos
Tóth Árpád
Tóth István
Tóth Kornél
K. (Kiss Béláné) Tóth Lenke
F. Tóth Pál
Tóth Tamás
Tóth Tihamér
Tóth Tivadar
Török Ernő
Tresser Lipót
U
Udvary Dezső
V
Váci Mihály
Vajay József
Valkó Mihály
Vályi Nagy Géza
Varga Béla
Varga József
Varga Sándor Frigyes dr.
Vasi Géza
Veres Péter
Verseghy Ferenc
Versegi János
Vezéry Ödön
Vida Béla
Vidor Győző
Viszlay János
Vitkovics Mihály
Vörösmarty János
Vörösmarty Mihály
W
Wachs Nándor
Z
Zám Tibor
Zelk Zoltán
Zilahy Lajos
Zrínyi Miklós
Zs
Zsemlye András
Zsigray Julianna
Zsolt Gyula

Jegyzetek
1. Munkámhoz az alábbi lexikonokat, monográfiákat ill. összefoglaló és egyéb műveket, bibliográfiákat és repertóriumokat használtam fel.
Magyar Irodalmi Lexikon. Bp. Akadémiai Kiadó, 1965
Új Magyar Irodalmi Lexikon. Bp. Akadémiai Kiadó, 1994
Magyar Zsidó Lexikon. Bp. 1929
A Magyar Irodalom Története. Szerk.: Klaniczay Tibor. Bp. 1965
Pomogáts Béla: Az újabb magyar irodalom 1945-1981. Bp. Gondolat, 1982
Szabó László: Szolnok város művelődéstörténete 1075-1990. Jászkunság füzetek 11. Szolnok, 1998
Jász-Nagykun-Szolnok Vármegye Múltja és Jelene. Pécs, 1935
Arató Antal–Szász Andrásné: A Szolnok Megyei Hírlapok és folyóiratok bibliográfiája. 1968-1972. Verseghy Ferenc Megyei Könyvtár, Szolnok, 1976
Rékasy Ildikó: A Szolnok Megyei Hírlapok és folyóiratok bibliográfiája. Kiegészítés 1973-1979. Verseghy Ferenc Megyei Könyvtár. Szolnok, 1981
Varia-Museologica. Dolgozatok a szolnoki múzeum gyűjtőterületéről. Kaposvári Gyula válogatott írásai és bibliográfiája. Damjanich Múzeum. Szolnok, 1996
L. Menyhért László: Szandai Sándor. Képzőművészeti Kiadó. Budapest, 1983
Scheiber-Zsoldos: Kiss József levelezése. Bp. MIOV, 1972
Kósa Károly: A „Kikelet” repertóriuma (Kézirat). Szolnok, 1998
Nyitrai Lajos: A Szolnok Megyei Néplap repertóriuma 1977-1988. Verseghy Ferenc Megyei Könyvtár.
Bálintné Hegyesi Júlia: Bistey András írói-újságírói munkássága. (Bibliográfia). Verseghy Ferenc Megyei Könyvtár. Szolnok, 2000
Rékasy Ildikó: A Szolnok Megyei Néplap „Irodalom–Művészet” mellékletének repertóriuma. Verseghy Ferenc Megyei Könyvtár. Szolnok, 1990
2. A következő antológiák anyagát dolgoztam fel.
Új élet kezdődött. Szolnok, 1956
Tiszapart. Szolnok, 1958
Kötetlenül. Szolnok, 1973
Tükör-képek. Szolnok, 1984
Kurjantásnyi Magyarország. Szolnok, 1980
Találkozás. Szolnok, 1999
Torkolat. Szolnok, 2000
3. Áttekintett és feldolgozott folyóiratok, időszaki kiadványok, napilapok
a/
Irodalmi Kurir
Alföldi Esték
Kikelet
Szolnoki Városi Színház Szöveges Műsora
Szolnoki Színházi Újság
Szolnoki Tükör
Szolnoki Zene- és Moziélet eredetiben ill. mikrofilmen meglévő példányai
Életünk
Vándortűz
Jászkunság
Eső
b/
Jász-Nagykun-Szolnok Megyei Lapok
Szolnoki Újság
Szolnok és Vidéke
Nemzeti Jövőnk
c/
Tiszavidék
Szolnokmegyei Népszava
Szolnok Megyei Néplap
4. A „Szolnok az irodalomban” c. fejezet anyagát az ott szereplő szerzők műveiből válogattam, ill. a „Kurjantásnyi Magyarország” c. antológia alapján állítottam össze.
A „Szolnoki irodalom” kidolgozásához az 1. pontban felsorolt forrásmunkákon és természetesen a tárgyalt szerzők tárgyidőszakra vonatkozó fellelhető művein kívül felhasználtam a Jászkun Krónika 1997-98-as évfolyamaiban „Szolnoki tollforgatók” összefoglaló címen közölt írásaimat és a Magyar Rádió Szolnoki Stúdiójában elhangzott előadásaim anyagát. Feldolgoztam még a Jászkunság 1989. és 1998. évfolyamainak 3. ill. 1-2. számaiban megjelent „Húsz esztendő az irodalmi műveltség szolgálatában” (A szolnoki Verseghy Ferenc Irodalmi Kör története). A két háború közötti Szolnok irodalmi arculata c. tanulmányaimat valamint Estókné Csete Olga „Tabán Gyula költészete” c. kéziratos esszéjét.
Ezúton mondok köszönetet
Dr. Egervári Lajosnénak a Bodnár Andrásnéra, Kovács Istvánnénak a Gyomai Györgyre, Dr. Lengyel Bertalannak a Lengyel Dezsőre vonatkozó közléséért és a birtokukban levő dokumentumok átengedéséért. (Mivel a Lengyel Dezsőre utaló újabb dokumentumok csak a könyv elkészülte után jutottak hozzám, ezek közül néhánynak a másolatát az illusztrációk közé sorolhattam. Tettem ezt annál is inkább szívesen, mert a XX. századi Szolnok művészeti, irodalmi és közéletének ezt a jeles, de méltatlanul feledett alakját méltónak tartom a jobb megismerésre és az utókor nagyobb megbecsülésére.)
Köszönöm továbbá
Nagy Gizellának a K. Tóth Lenkére,
Tabák Lajosnak a Tabán Gyulára,
Vajay Mártának a Vajay Józsefre és
Varga Bélának a Heves Kornélra vonatkozó dokumentumok rendelkezésemre bocsátását.
Végül illesse köszönet a Verseghy Ferenc Megyei Könyvtár munkámat mindig készséggel segítő dolgozóit.

Bevezető
Szolnok az irodalomban
Tinódi Sebestyén
Szegedi Kis István
Verseghy Ferenc
Vitkovics Mihály
Vörösmarty Mihály
Jókai Mór
Bajza József
Bernát Gáspár
Kiss József
Illyés Gyula
Hegyesi János
Nagy Lajos
Szélpál Árpád
Erdélyi József
Serfőző Simon
Ember (Elsner) Mária
Szathmáry György
Szolnoki irodalom
Irodalmunk a két világháború között
Író szerkesztők
Vezéry Ödön
Vidor Győző
Szabó Barna
Az Irodalmi Kurir köre
Szandai-Szabó Sándor
Rusznák Sándor
Lill András
Kertész Mihály
Bölcselkedő írók
Heves Kornél
Varga Sándor Frigyes
Az elmúlás lírikusai
Szolnoki Ernő
Baradlai-Remillong Albert
A Verseghy Kör vonzásában
K. Tóth Lenke
Kiss Gábor
Pataky Joachim
Pedagógus prózaírók
Gyomai (Gojzer) György
Vajay József
Két nőíró
Bodnár Andrásné
Suchyné Sovány Mária
Költő mártírok
Tabán (Tabák) Gyula
Orosi József
A felszabadulástól a fordulat évéig
A fordulat évétől a forradalomig
A forradalomtól a rendszerváltásig
A rendszerváltástól napjainkig
Függelék
Névmutató
Jegyzetek