Körmendi Lajos – Torok Sándor
A képek árnyéka
vagy T. S. festőnyűvész, aga, bég, bej, pasa, alkoholtábori hangadó és képmutogató mester tsudálatos világához egy-egy tsámpás lábjegyzet

Szerkesztő:
Banner Zoltán
© Körmendi Lajos, Torok Sándor
ISBN 963 00 5755 7
Kiadó: Bereki Irodalmi Társaság
5309 Berekfürdő, Berek tér 19.
Felelős kiadó: Molnár János
Tipográfia: Dede Géza
Készült: Colorprint Nyomda
Békéscsaba
2001
Berekfürdő

Egy arc rétegei
Álmomban restaurálták egy képedet.
A szakemberek megállapították az önarcképről,
hogy alatta egy másik arc lapul.
Lázas munkába kezdtek,
feltárták a kép alatti képet,
s kisütötték, hogy édesapád látható rajta
egy kefegyárral, egy fakereskedéssel,
egy könyv- és papírkereskedéssel,
de mellékalakként vannak a festményen
könyvekkel tüzelő orosz katonák is.
A restaurátorok gyönyörködve nézték a művet,
rajta csont és bőr édesapádat,
aki elcsigázott arccal
éppen egy nagy Bibliát húz elő hátizsákjából.
Addig vizslatták az alkotást,
míg rájöttek,
hogy ez alatt is van egy másik kép.
Az eltávolított festékréteg alól előbukkant
apai öregapád,
Torok Bálint arca,
aki szorgalmas gazdálkodó ember volt,
még a falusi bankban is viselt valami tisztséget,
földet vagy szakmát,
házat adott a gyerekeinek.
A lelkes restaurátorok
addig nézegették nagyítóikkal
ezt a frissen előbukkant alkotást,
hogy ez alatt is egy újabb képet fedeztek fel.
Aztán megint.
Újabb arcok tűntek fel,
így hamarosan láthatóvá vált
Torok János számadó juhász portréja,
aki Váczi Évával 1787-ben települt
Szabadszállásról Pacsérra,
s később került a család Ómoravicára.
És ez így ment tovább,
az idő mélyére merülő kun ősökig.
A restaurátorok nem jöttek rá,
hogy
ők mind te vagy,
s ez mind
a te arcod.
A múlt nem múlik el,
csak jelenné szilárdul.
Isten
örök
jelenévé.
A kép árnyéka:
Variációk a sárga partra
A partoldal rétegei a tónál:
emlék arról, hogyan ráncolta
egykor homlokát a föld.
Az agyag szürke, vigasztalan,
ember utáni gondolatai
laknak a partifecskék
fészkeiben. Pedig egykor kedves
volt a táj neked, de aztán
itt űzted ki
képeid paradicsomából
az embert.
A kép árnyéka:
Modulációk III.
Egymásba mar
a hegyes és a gömbölyded,
az organikus és műszaki formák
regimentje.
Élek és szögletek
nyomódnak íves,
lágy alakzatokba.
Íme,
a technikába öltözött
ember.
Félsz.
A kép árnyéka:
Nádas
Hullámzik, örvénylik,
feltarajlik a nádas,
a szél kavarja
a szürke-fehér-fekete
árapályt a kék ég alatt.
A nádas mélyén talán
farkas lapul, esetleg
vándor teteme hever,
vagy török elől menekült
kunok tekintete villan.
A szürke-fehér-fekete
árapályt a kék ég alatt
a sóhaj kavarja,
feltarajlik a nádas,
örvénylik, hullámzik.
A kép árnyéka:
Iszriai táj
A szelíd, lankás
mediterrán táj elhever,
mint egy kacér asszony.
A téglavörös föld fölött
fák bóbiskolnak,
haragoszöld álmaik
meg-megrezzennek
az enyhe szélben.
A délutáni napban
úgy parázslik a föld,
mint asszonyi szemben
a vágy.
Egy magyar festő a Vajdaságban
Hol álltak rég nemezsátorok,
Bábeli nyelvkevercsek a disz-
nótorok.
Sült húshoz kerül ital, grófi,
Cimbora is, bunyevác, Monte-
negró-fi,
Szomjas macedón, horvát torok.
Lényeg? Az ember. A nyelvek csak
bútorok.
A kép árnyéka:
Tavaszváró töredékek
Növényi
vázak,
feketébe dőlő
fű.
Minden zöld,
mint télen
az
álom.
A kép árnyéka:
Megnyúzott űrállomás
Vezetékek,
csupasz szerkezetek.
Az űrállomás,
lám,
esendőbb,
kiszolgáltatottabb,
törékenyebb,
halandóbb,
mint egy ember.
Talán ásványokat keresett volna
a föld hasában.
Talán gyanús
gondolatokat a fejünkben.
De már csak vezetékek gubanca,
csupasz,
halott szerkezet-csontváz.
Elmélázol:
ezt akarták az
Isten
helyébe ültetni?
A kép árnyéka:
Enyészet
Nem tudni,
mi
hull
szét.
Talán a világ.
Talán bennem
a világ
ép képe.
Vöröses-bamás-feketés
káosz.
A vég.
Talán egy álomé.
Egy álom.
Talán
a kezdeté.
A kép árnyéka:
Metamorfózis
Azt álmodtam,
még Szabadkán élsz
a szerb nyelv tövisbokrai között
botladozva,
éles mássalhangzók
sebzik föl
a csöndet,
s a hideg égen észak felé húznak
a madarak.
Állsz
szelíd, félszeg mosolyoddal
a huzatos alkonyatban,
s talán először gondolsz arra,
hogy a bőrödön
matató
szeretett női kéz
durva fogóvá válhat,
fémszerszámmá,
mely mellkasodból kitépné
a lüktető
Napot.
Állsz
tanácstalanul
a huzatos alkonyatban,
a madarak
észak felé húznak
a hideg égen,
a csöndet
fölsebzik éles mássalhangzók,
botladozol
a szerb nyelv tövisbokrai között,
még Szabadkán élsz,
azt álmodtam.
A kép árnyéka:
Terebélyes életfa
Zöld-kék-barna fűfolyam,
fölötte lilás-rózsaszínes csendben
mereng a lomb, világít,
fénye szinte túlvilági.
A lomb belsejében, érzem,
te kapaszkodsz felfelé,
festősámán,
szót
váltani
az
Istennel
erről
a
megválthatatlan
világról.
A kép árnyéka:
Bouchon de Champagne
A borvidék mellkasán
a pezsgődugó alakú óváros
utcáit felülről látom,
barnán
kígyóznak
a kocsmák felé.
Ott botorkálsz te is társaiddal
a szobrászindulót óbégatva,
huggyot vetve egy diszkrét sarkon,
közben bosnyák történeteket
mesélsz a nagyseggű Fatimáról.
Lassan elhagyjátok
az
óvárost,
s az utcák itt már
zöldeskék bódulatban hevernek.
Nyugati szél
Nagy esőfellegek
tőgyelnek
a táj felett.
Szelet fú a
táj valaga:
föstögeti
Sándor aga.
Ezredvégi megérzések
Ahol a szoknya forog,
eltűntek már onnan
a veres borral vívó
pemzlis gladiátorok.
Lettek vénülő bakok,
ünő van, de nincs bak-ok.
Vászoncseléd? Csak vászon.
Ez maradt és bő torok.
Társak között, abádszalóki képmutogatáson
1.
László Ákos: Abádszalók
Házak mértani rendje,
egy fa görcsös,
ölelésre tárt karjai.
Szép tiszta az égbolt,
még bármivel teleírható.
Széllel.
Bombázóval.
2.
Jakabos Olsefszky Imola: Utak
Utak.
Honnan?
Hová?
El?
Ide?
Kint?
Bennem?
Élet előtt?
Után?
Valahová?
A semmibe?
A mindenbe?
S a cél?
A megérkezés?
Az úton levés?
A levés?
3.
P. Balogh Erzsébet: Szeptember
„Ősz húrja zsong...”
Semmi spleen,
csak a zöld drámája:
a halált
sárgának hívják.
A vörös, akár a vér,
lüktet a táj
mellkasában.
4.
Gyurkovics Hunor: Abádszalóki este
Összebújnak, szuszognak
a lidérces álmú
házak.
A templom tornya
égre
emelt
mutatóujj,
ragyog,
akár
az
Ige.
5.
Torok Sándor: Abádszalóki este
A sötétség tava
mélyén
növényi struktúrák.
Semmi sem moccan,
csak a zöld,
csak a kék,
csak a bordó...
Talányos csönd lüktet.
A Mester pihenni tér
Sándor aga
kékben feredik,
a vásznon már
béeszteredik
csöndesen.
A színeket
nem magolja,
kékre-zöldre
patsmagolja
álmait.
Álom, miniatűr
Falak:
salétromosak,
romosak.
Elől
Torok
kotor.
Várja
fű, fa,
déli szél.
Páros fa
Sándorfa,
Eszterfa,
Hold reng, dereng az égen,
vagy tán nem az, csak emléke,
mint derengett régen.
Eszterfa,
Sándorfa,
Nap-tűz izzik az égen,
és a két fa ág-fonódva
áll a forró szélben.
Lajosfű üzen Eszterszellő által az égen trónoló Sándor agának
Hintsed
kincsed
– arra
intsed –,
így lesz
nincsed
vanná.
A kép árnyéka:
Déli szél
Úgy hullámzik
a fű zöldje, sárgája,
mint fiam
álombéli nevetése,
mely után
az egész család
jókedvűen ébred.
Sorok Debrecenbe a Piac u. 45-47. II. 2-be, Torok S., ismertebb nevén Omar el Arayad Skender-Oglu kezeibe
Tollat kezembe, drága barátom, hadd firkantok még
mentő sorokat, mielőtt fáradtan lefeküdnék.
Egy Debrecen itt él a gerincem mélyén, őt el nem adom,
csábíthat sok lány, épület, autó, millió tarka neon.
Érdekel tán a Nagyerdő, egyetem, híres Csonka-torony.
Nem tudom, mikor mehetek arra. Hozzád vágynék nagyon.
Jajgató képek
Azt hiszem,
a fájdalom különböző fokozataihoz
más-más szín tartozik.
Ha, mondjuk, úgy fáj a vállad,
mint egykor a szabadkai Kakasiskolában leadott
szerb nyelvű és ezért érthetetlen órák,
akkor talán zöld ruhában áll eléd a kín.
Ha a lábad miatt szenvedsz,
ahogy nagyobb gyerekként szenvedtél
a Ludaspusztáról Szabadka felé tartó
hajnali marhavagonban,
akkor kék színben mutatkozik meg a fájdalom.
Ha a kezed sajog,
ahogy egykor a bunyevác Katančič Grgo
fűtetlen szobájában fájt minden téli éjszaka,
akkor lila színűvé sötétül a megpróbáltatás.
Vörösen lobban a kín,
ha a gerincedbe hasít a fájdalom,
szenvedsz,
ahogy szenvedtél a Kakasiskolában
és az internátusban,
ahol a háborúban elvadult
szerb, montenegrói és horvát suhancok
pisztollyal jártak a tanteremben,
s éjszakánként egy nagykéssel hadonászó alak elől
menekültél...
De hiába fürkészünk:
te vicceket mesélsz,
derűs vagy,
nevetsz,
másokat vidítasz.
Ám a képeiden
jajgatnak
a színek.

Fülszöveg
Több évtizedes barátság fűzi össze e kis könyv két szerzőjét, Torok Sándor festőművészt és Körmendi Lajos költőt, írót. Hol baráti évődés, hol komoly töprengés a jellemző kapcsolatukra, ahogy erre a könyvre is. A versek szerzőjét a festő gazdag személyisége és képei igézték meg, próbált lírában megragadni valamit a Torok-jelenségből.
Torok Sándor a Berekfürdői Nagykun Nemzetközi Művésztelepet, Körmendi Lajos pedig a Berekfürdői Írótábort alapította meg. Igen sok szállal kötődnek Berekfürdőhöz.
Torok Sándor Ómoravicán (Jugoszlávia) született 1936. május 13-án. Festőművész. Tagja a Szerbiai Képzőművészek Egyesületének, a Jugoszláv Képzőművészek Szövetségének, a Magyar Alkotóművészek Országos Egyesületének, a Magyar Képző- és Iparművészek Szövetségének, alapító tagja a Magyar Képzőművészek és Iparművészek Társaságának. Több száz csoportos és egyéni kiállítása volt, bemutatkozott képeivel Európa csaknem minden országában, Japánban és az USA-ban. Jelentős szerepet vállal a művésztelepi mozgalomban. Alkotó-művészetéért mintegy huszonöt szakmai díjban és elismerésben részesült. Munkái megtalálhatók számos hazai és nemzetközi közgyűjteményben. Debrecenben él.
Körmendi Lajos Karcagon született 1946. június 6-án. író, költő, műfordító. Eddig tizenöt könyve jelent meg. Tagja a Magyar írószövetségnek, a Magyar Alkotóművészek Országos Egyesületének és a Magyar Irodalomtörténeti Társaságnak. Megkapta a Népművelésért-, a Kölcsey-, a Darvas József-, a Petőfi Sándor Sajtószabadság- és a József Attila-díjat. Karcagon él.

Egy arc rétegei
A kép árnyéka: Variációk a sárga partra
A kép árnyéka: Modulációk III.
A kép árnyéka: Nádas
A kép árnyéka: Iszriai táj
Egy magyar festő a Vajdaságban
A kép árnyéka: Tavaszváró töredékek
A kép árnyéka: Megnyúzott űrállomás
A kép árnyéka: Enyészet
A kép árnyéka: Metamorfózis
A kép árnyéka: Terebélyes életfa
A kép árnyéka: Bouchon de Champagne
Nyugati szél
Ezredvégi megérzések
Társak között, abádszalóki képmutogatáson
A Mester pihenni tér
Álom, miniatűr
Páros fa
Lajosfű üzen Eszterszellő által az égen trónoló Sándor agának
A kép árnyéka: Déli szél
Sorok Debrecenbe a Piac u. 45-47. II. 2-be, Torok S., ismertebb nevén Omar el Arayad Skender-Oglu kezeibe
Jajgató képek
Fülszöveg