Körmendi Lajos
Öt perc az élet

Szerkesztő: Benesóczki Beáta
Borítórajz, illusztráció: Bényi Árpád
A könyv megírását támogatta
az
Eötvös József Alapítvány
A könyv
a
Nemzeti Kulturális Alap
támogatásával jelent meg
© Körmendi Lajos
ISBN 963 9145 01 7
Kiadja: Barbaricum Könyvműhely
Karcag
Telefon: (59) 311-903
Felelős kiadó: Dr. Farkas Dezső
Borítóterv: Hangyási Attila
Tipográfia: Dede Géza
Nyomta: Karcagi Nyomda Kft.
Felelős vezető: Tankó Csaba
(Tsz.: 2872)
Barbaricum Könyvműhely
Karcag
1997

Mint a lovak
10 órakor értük el a galíciai határt. Egy erdő szélén lelógereztünk. A bakancsot levetettem a kapcát és a lábamat szárítni. Fél óra múlva riadó, uccu!
Nem mehetünk Magyarország felé, csak haladunk Orosz-Lengyelország felé.
14-én vártuk a kozákokat. A menázsit kocsi hozta. Kenyeret egy hétre adtak kettőt, azokban is árpadara és fűmag volt – mikor volt kenyér. Az eső mindig esik. November.
Liszgova, így mondják e hely nevét. A vidék lakatlan, a föld vetetlen, itt-ott egy megmaradt ház, egy-két ember, szomorúan néznek. A templomok épek mindenhol, ezeket kímélték.
A csűrt a ganétól kitisztítottuk, ott lett a laktanyánk. Június 10-e óta most vetkezhettünk le először.
Este hordják az ebédet, nappal nagyon jár a golyó. Sebesültek, sebesültek...
4-kor keltünk, 6-kor indultunk fa-utat csinálni este 6-ig. Utána bakancsot kellett vikszolni. Akié piszkos volt, 6 óra kurtavasat kapott. Kivették két zápfogamat.
Vasárnap. Menetelés dalolva, de nem ment. 40-50 évesek vagyunk. Feküdj, fel, feküdj, mire egy-két kénytelen dal.
Pucolás... Esik az eső, fürdünk a sárban. A főhadnagy úr lóháton jött.
Choloniev. Lefeküdni nem tudunk, csak ülni. A ruhánk csupa víz, didergünk. Másnap a főhadnagy úrnak lakást építettünk. Mikor készen lett, az oroszok lőttek. A főhadnagy úrnak dekungot kellett csinálni. Ástuk, amíg setét nem lett. A főhadnagy úr, meg az őrmester úr, meg mások is, kimentek egy laposra, hogy ne érjék őket a snaprelek. Mi ástunk.
Esik.
Megyünk Mostivilkibe. Esik a hó, hideg van. A szerelvényt ma nem tettük le. 28-án volt az esküvés új királyunkra. Cigarettát nem kapunk. Étkezés volt, 2 vekni kenyér 5 napra fejenként, hús egy napra 20 deka nyersen, csontostul. Leves és csuszpájz. 13 deka szappan is járt volna, de nem kaptunk.
December 24. Ketten elmentünk karácsonyfát keresni, 3 óra múlva leltünk egyet, hazavittük, feldíszítettük. Mi lehet a családommal?
Ilyen embergyilkolás, mint most, még nem volt.
1917. január 6-án semmi különös. A háborúnak nincs nyoma, inkább valami nagy vásárnak mondható, nagy a sürgés-forgás. Elmúlt minden harci kedv, mind mehetnénk hazafelé.
Éheznek a lovak. Mi is éhezünk. De minket jobban szekíroznak.
21-én lefogtak tőlünk megint egy fél porció kenyeret. Mosty-Vielki. Őrség. Hordja a szél a havat a szemem közé.
Nem szabad a kenyeret meghámozni, a bakancsot szalonna darabokkal kenni. Ez a parancs. Már egy éve nem kaptunk szalonnát.
Az orosz foglyoknak nem szabad panaszkodnunk, hogy nincs kenyér, hogy nincs dohány. Igen sokat böjtölünk, de az ellenség nem tudhatja.
Az őrségen sebesen kell járni, kemény hideg van, nehéz a menés. A maródi szobán se jó, megfagy bent a víz.
Erős zord hideg van, a lábam rogyadozik, január 20-a óta másfél kenyeret kaptam. A gyomromban nagyot mozdul valami.
A hurkám egymást dörzsöli, nincs egyéb, csak zab. Az is gabonaféle. Jó édes íze van, csak sok a haja, azt nem tudom lenyelni. Hámoztam szemenként, úgy jó volt. Attól fogva zabot ettem.
Már az ágyút is mi húzzuk, mint a lovak. Jó lenne hazamenni. De hazajutok-e még?

Farkas enni
Én lenni magyar. Nagyon magyar. De volt rossz sors. Papa volt nagyon jó. Katona lenni 1913-ban. De lenni hadifogság. A Kárpátoknál. 1915-ben. Vitték Szibériába. Messze. Nagyon messze. Egy városba. Neve Troickoszavszk. Lágerba. A láger volt rossz. Volt orosz-mongol határ. Hogy menni haza? Jaj, hogy. Negyvenezer ember. Magyar, német, osztrák...
A nagy tisztek kapni ötven rubel. A vöröskereszt adni. Ez volt sok. De kiskatona nem kapni. Semmit. Kellett pénz csinálni. Lett forradalom. Oroszországban. De Szibériában nem. Még nem. Kiskatona lopni pisztoly. Lopni gránát. Adni forradalmárnak. Kapni ennivaló. Cserebere. Jönni vörösök. Nagyon jó, mondani vörösök. Ti adni pisztoly, adni gránát, ti lenni vörösök. Sorakozó lenni. Lépés indulj! Egész század. Mind magyar. Csak a nacsalnyik orosz. Fehér. Nem vörös. Nem szeretni vörös.
Egy város lenni egy nap vörös, más nap fehér. Jönni fehérek. Elfogni papa. Visszamenni láger. Akkor jönni vörösök. Papa sorakozó. Lépés indulj! Lenni harc. Lenni láger. Lenni harc. Lenni láger. Aztán nem lenni harc. Vége. De lenni láger. De papa volt jó. Volt nagyon jó. Tiszt megengedni neki város nem láger. De volt rabszolga. Dolgozott. Pénz nincs.
Papa sváb lenni. Magyar. Lakni Soroksár. Régen. Most Szibéria. Troickoszavszk. Egyszer ülni moziban. Két barát vele. Németek. Ott menni egy lány. Papa mondani, nagyon szép lány! Németül. A lány is mondott neki. Németül. Ő lett a mama.
Mama lenni szigorú. Mama lenni precíz. De most én mondani: köszönöm!
A papa volt nagyon jó. Nagyon kedves. Mindig dolgozni. Mindig csak rabszolga. Először a láger. Aztán a város. De rabszolga. Aztán ment szomszéd mongol város. Dolgozni. Reggel ment, este jött. Pénz nincs. Ennivaló van. Lenni jó. Volt 1924. Papa lenni építész. De Mongólia nem építeni. Csak kicsi. Ulan-Bator.
Lenni idegen. Nem mongol. Lenni gyanús. Aztán lenni sok baj. Öltek sok láma. Rombolni templomok. Volt 1937.
Papa menni láger. Volt 1939. Láger lenni Ulan-Bator. Mondani, lenni japán kém. Dobni bunker. Csak beton. Lenni négy hónap. Éjjel egy óra: papa vinni. Verni. Hol lenni japánok? Én nem ismerni japánok! Verni. Hol lenni japánok? Én nem ismerni japánok! Verni. Éjjel két óra: papa vinni bunker. Feküdni beton. Éjjel egy óra: Papa vinni. Verni. Hol lenni japánok? Én nem ismerni japánok! Verni. Négy hónap. Akkor láger. Papa dolgozni. Lenni rabszolga. Dolgozni. Pénz nincs. Ez nyolc év. Nyolc év lenni láger.
Mama lenni otthon. Munka nem lenni. Mondani: fasiszta! Mama volt német. Én lenni gyerek. Mondani: fasiszta. Én! Mondani iskola. Mondani utca. Ennivaló nem lenni. Szén nem lenni. Vinni zsák. Tenni bele szén. Szén lenni úton. Amerre Nalajh. Én hozni szén. Megfogni, megverni, mondani, ejnye, ejnye, capcara? Lenni éhség. Mama enni egy falat, én enni egy falat, többi falat vinni papa. Vinni láger. Jó őr lenni, hívni. Papa jönni. Én bedugni tányér drót alatt. Papa enni. Mint kutya. Másik nap menni láger. Vinni ennivaló. Rossz őr lenni, verni.
Ilyen élet. Volt sok év. Lenni idegen. Lenni fasiszta. Lenni a nép ellensége. Akarni valamit: lámpa piros. Mindig piros. Nem zöld. Én nem szeretni piros. Nem tanulni. Két év. Mondani: nem! Fasiszta nem! Nép ellensége nem! Tanulás kaput.
Papa volt nyugodt. Volt rendes. Tiszt engedni, aludni otthon. Éjjel. Nappal dolgozni láger. Lenni rabszolga. Pénz nincs. Szén nincs. Ennivaló nincs. Piros lenni. Mindig.
Sokszor menni pecázni. Papa menni, én menni. Papa mesélni. Én lenni magyar, mondani. Magyarország szép! Magyarország gyönyörű! Menni haza. Egy év. Következő év. De nem menni. Lenni új év. Papa mondani: menni haza. Menni Magyarország. De nem menni. Piros lenni. Nem zöld.
Én tanulni. Lenni orvos. Dolgozni öt nyugati megye. Öt megye: lenni egy sebész. Én. Kórház nem lenni. Út nem lenni. Rossz autó lenni. Sok munka lenni. Én lenni rabszolga. Pénz kicsi. Munka sok. Sok-sok. Lesz kaput. Jaj!
Lenni 1958. Jobbágy Károly költő segíteni. Papa menni haza. Menni Magyarország. Lenni magyar állampolgár. Örülni. De mama vérnyomás nagy Nem menni Magyarország. Én ápolni mama. Nem menni Magyarország. Csak papa menni. Hivatal engedni. Elhinni, hogy magyar. Régen nem hinni. Nem lenni papír. Akkor nem magyar. De Jobbágy Károly segíteni. Papa örülni. Menni Soroksár. Látni világháborús emlékmű. Látni a nevét. Látni a felirat: halott. Papa sírni. Nagyon. Írni levél Mongólia: intézni lakás, munka, jönni mama, gyerek. De mama lenni beteg. Nagyon. Agyvérzés. Lenni béna. Én ápolni. Nem menni. Aztán jönni levél. Nem papa írni. Jaj! Papa megvakulni. Agytumor. Aztán jönni távirat: azonnal jönni, papa meghalni! Jaj! Hogy menni? Mama beteg. Nagyon. Még tíz év. Én ápolni. Lenni orosz feleség. Gyűlölni magyar. Lenni két gyerek. Feleség tanítani: gyűlölni magyar! Nem ápolni mama. Én válni. Ápolni mama. Nem utazni. Nem menni temetés. Csak ápolni. Tíz év Akkor mama meghalni.
Én lenni idegen. Lenni a lámpa piros. Mit csinálni? Dolgozni. Pénz kicsi. Lenni rabszolga.
Aztán menni Magyarország. Látogatni. Magyarország szép. Gyönyörű. Nagyon. Én lélekben lenni magyar. Nagyon magyar. De nem tudni nyelv Vagyok ott idegen. Ott is. Itt is. Hol lenni otthon? Magyarország? Mongólia?
Most itt lenni káosz. Mongol ember nem tudni demokrácia. Orosz ember nem tudni demokrácia. Mondanak mindent. Nem dolgozni. Beszélni. Csak beszélni. Gyűlölni orosz. Gyűlölni idegen. Gyűlölni Európa. Én idegen. Lenni életveszély. De hol élni? Magyarország? Nyugdíj kicsi. Lakás nincs. Lenni öreg: hatvanöt év.
Mongólia? Lenni káosz. Régen mondani: orosz jó. Most nem. Régen mondani: japán rossz. Most jó. Kórea jó. Amerika jó. Barát. Mindig mást beszélni. Nem lenni biztos semmi. De kelleni a biztos! Nekem. Egy biztos kelleni! Lenni biztos Isten. Isten kell!
Én lenni Mongólia. Én lenni magyar. Utolsó mohikán lenni itt. Én meghalni, magyar nem lenni Mongólia.
Én öreg. Kaput itt. Mongólia. Itt temetni. Sír nem mély. Halott kihúzni farkas. Enni.

Fekete felhő
Kenderesi vagyok. Az apám Németh Károly volt, tizenhárom családja lett, ebből maradt vagy hat-hét.
Én 1912-ben születtem, Németh Imrének hívnak. Ez alatt a nyolcvanegy év alatt, amit leéltem, sokszor volt felettem fekete felhő. Az első 1914 augusztusában egy vasárnapon, amikor én, mint kisgyerek, egy szekéren ültem a törökszentmiklósi vásárban. Tíz óra tájt jött a dobos kifelé. Mindenki felriadt.
– Mi van?
– Mit dobol ez a dobos?
Hát azt dobolta, hogy a vásár azonnal szűnjön meg, mindenki menjen haza és huszonnégy órán belül jelentkezzen a katonai csapattestnél, mert kitört a háború Szerbiával. Az emberek azt mondták, hogy három-négy hónap alatt végzünk a szerbekkel és jövünk haza. Na, ebből lett négy és fél év, amit az apám ki is töltött katonáéknál.
Mikor vége lett a háborúnak, jött a veres világ. A tizenkilences forradalom alatt itthon volt Kenderesen Horthy Miklós, mint egyszerű polgár. Még nem ez a mostani községháza volt, hanem a régi, egy hosszú épület. Oda fészkelte be magát a direktórium. Kun Béláék toborozták a vereskatonákat. A rezesbanda az egyik úton le, a másikon fel, fújta, hogy állj be, fiam, katonának, jobb módod lesz, mint apádnak, nem kell kaszálni, kapálni, csak a lányok után járni.
Na, a veresek behívatták Horthy Miklóst a községházára. Bottal ment. Addig-addig, hogy elengedték. Mikor elment, akkor látják, hogy ottmaradt a botja. Fehér Jóska felkapta, utánaszaladt. Ahol a Pipacs vendéglő van, onnan kiáltott utána.
– Miklós! Elvtárs! A botodat itt hagytad!
Horthy Miklós megállt, elvette, ment tovább.
Mikor vége lett a veres világnak, jött a Kormányzó Úr. Mint gyerek, én is ki voltam vezényelve, a községházánál állítottak fel minket kétoldalt, úgy fogadtuk. Ő jött elöl szürke lovon.
Na, mit adott az Isten? Amikor helyrevergődött a világ, többen bementek hozzá bocsánatot kérni. Egy részüket már Fegyvernekre hordozták, ahol az óvoda van, ott volt egy központja a fehér csapatnak. Kontra után jött a rekontra. Bement a Kormányzó Úrhoz Bencze Gáspár, Stenzel János, Közös János, akit rendesen K. Szabó Jánosnak hívtak. Kérték, bocsásson meg nekik, mert nem tudták, mit tesznek. Megbocsájtott. De mikor a tanító úrral beszélgetett, így szólt.
– Azt mondod, nem tudtátok, mit csináltatok? Csodálkozom rajta. Nem tudtad, tanító úr, hiszen te tanultál? Mert Balogh Gyurkán meg a többin nem csodálkozom, hisz analfabéták. De te?
Azért maradt tanító, de tanyasi. ... Na, egyszer a summások, a munkások között járkált a Kormányzó Úr. Ott volt K. Szabó János is. Azt megbotolták. Azt mondja a Kormányzó Úr.
– Te, János, kellett ez neked?
De amikor már munkaképtelen lett, kapta a kommenciót a Kormányzó Úrtól, amíg élt. Nem egy-két ember volt, akit így ellátott.
Hát, mit gondoljak erről? Mert a kulákokkal később nem így bántak. Nem volt már búzája egy csepp se, de ha a tyúkjának a begyiben búzát találtak, nagy baj volt. Ha nem volt a hordó telehúzva vízzel, az volt a baj, ha belebüdösödött a víz, az volt a baj... A kulákot ütni-verni kellett a vereseknek, mert nem akarta a jogait leadni. Nem akart az országáról se lemondani, mert annak a nemzetnek, amelyiknek joga nincs, hazája sem lehet. Az csak vendégként szerepel ott.
A Kormányzó Úr idejében más volt. Akkor nemcsak Kenderes fejlődött, hanem az egész ország. Mi volt Kenderesen? A tizennégyes háború előtt egy pár uraságból állott az egész határ. Egy pár ház volt a községháza körül, egy szárazmalom, öt-hat zsidó bolt, fűszeres, rőfös, tollkereskedő, nyúlbőrszedő, szóval mindenféle volt köztük, csak mezőgazdasági munkás nem. Akkor Kenderesnek nem volt villanya, nem volt járdája, nem volt vezetékes vize, nem voltak középületei. Az alatt a huszonöt esztendő alatt, amit a Kormányzó Úr idejében éltünk le, bejött a villany, lett járda, osztottak házhelyeket, osztottak földet a hadiözvegyeknek, hadiárváknak, rokkantaknak, még a vitézeknek is. Általában tíz vékás földet adtak. Egy vékás föld négyszáz kodrátot jelentett.
Na, amikor jött a nagy fejlődés a második háború után, ezeket mind elszedték. Éppen olyan fejlődés ez, mint mikor az anya beviszi a gyereket a kórházba, mert egy kis csigolyaferdülése volt a hátán. Mikor érdeklődtek, azt mondták, szépen fejlődik, jól van. Mit ad Isten? Mikor kiadják a gyereket, az anyja majd összeesik, mert akkora a púpja, mint egy ötkilós házikenyér. Ez a fejlődés?
Amit a Kormányzó Úrék a nép érdekében, a haza és a nemzet érdekében létrehoztak, azt a vereseknek lábbal kellett tiporni! Olyan lett a nép, főleg az egyszerű, hétköznapi, szürke dolgozó, mint az a nő, aki lefekszik az árokparton és mindenki mehet rajta keresztül? Hát ezt érdemeltük? Ezt?
A Kormányzó Úr egyébként közvetlen ember volt. Jött-ment a faluban, beszélt az emberekkel. Volt itt egy ember, Süveges Zoltánnak hívták, az a keze alatt szolgált a hajón. Ment a lovon a Kormányzó Úr, megállt, beszélgettek. De a földszomszédjával is. Nem szaladt el még a cseléd mellett se, mert ő kormányzó. Ha nem tetszett is a kíséretnek, megállt, beszélgetett.
Az én feleségem húgának az urának a testvére, Farkas Laci még gyerek volt, persze pajkos. Kint volt a kapu előtt, játszott. Hát nem megdobta a Kormányzó Úr kocsiját? Az autó megállt, kiszállt belőle, bement a gyerek szüleihez. Azok megmeredtek, hogy most mi lesz? Azt mondja a Kormányzó Úr.
– Figyelem majd, nehogy ezt a gyereket valami verés érje. Nem szeretném, ha bántanák, mert még gyerek.
Ilyen ember volt.
A Kormányzó Úr ideje alatt szépen beindult az élet, nyugalom volt úgy 1933-ig. Akkor a történelem fordított a lapon. Jött Hitler. Attól kezdve megváltozott minden. Kezdett a mezőgazdaság belázasodni, beteg lenni. Egy hatkarátos öreg parasztember volt a Kormányzó Úrnak az első embere a gazdaságban. Gazdának hívták. Hát, el kellett küldeni azt az itt megöregedett, hozzánőtt és hozzáértő Kozák Gergelyt, mert a nyugati fejlettség már nem tűrte. Egy Förster nevű ember jött ide intézőnek. Tiszta magyar. Förster.
A Tökös laposon körvadászat volt. Én is voltam nyúlhajtó igen minden télen. Egy Pólya nevű ember bérelte ezt a földet. Összetalálkoztak a körvadászaton. Azt mondja Förster.
– Szervusz, Szervusz, Szervusz!
Nagy, vékony, szárazkóró ember volt.
– Na, készen vagy már a számadásoddal?
Ez decemberben volt. Azt mondja Pólya.
– Még nem egészen.
– Én már régen készen vagyok! Mit gondolsz, mennyi a hasznom? Tíz pengő!
Gondolkozzunk már el! Ennyi haszna lenne a gazdának 2100 holdon? Az a hatkarátos paraszt, az a kockásnyakú valódi magyar ember, az nem tudta megmondani, hogy mennyi a haszna. Csak azt, hogy ennyi maradt búzából, marhából, egyebekből.
Aztán kitört a háború. Mikor a Kormányzó Úrtól megkérdezték a környezetében lévők, hogy miért kell ez a háború, csak tönkretesznek minket, ő röviden ennyit mondott.
– Nem lehet az országot egy oldalon feláldozni!
Súlyos mondat. Ennek a hátterében az rajzolódik ki, hogy nem vagyunk senkik. Semmi ez a tizenhárom vármegye. Mert a nagy hal úgyis megeszi a kicsit.
A Kormányzó Úr nagyon jó ember volt. Csak egy baj volt. Az, hogy csak huszonöt esztendeig volt kormányzó. Nekünk jó volt. Kenderesen szerették. Az utána jövő évtizedekben aztán úgy voltunk, mint a lyány, mikor férjhez megy, és mondja neki a lyánykori barátja.
– Jó urad van!
Az meg azt mondja.
– Igen, jó. Jó az uram, jónak látszik, de mikor az ágyban alszik.
Mi is így voltunk az urunkkal majd ötven esztendeig. A Kormányzó Úrral meg úgy voltunk, csak el ne hagyna sose!
A sors úgy hozta, hogy el kellett hagynia minket. De előbb Horthy István ment el. Éppen itt szolgáltam az állomáson, mint vasutas, mikor a Kormányzóhelyettes Urat temették. Vonattal hozták a halottat, betették a kirakodó vágányra. Jött vele a temetkezési vállalat öt fekete lova meg a gyászkocsi. Rengeteg nép gyűlt össze, még a környékről is. A Kormányzó Úrék is vonattal jöttek. Mikor megérkeztek, a tartalék gép, ami Kisújról jött, hátulról levette a szállító kocsikat. Ki volt jelölve, hogy a Kormányzó Úr kocsijának ajtaja a külön váróterem ajtajával elvágólag legyen, de centiméterre ám, hogy a Kormányzó Úr a szőnyegre lépjen. Közben azt a vagont, amiben a lovak meg a gyászkocsi volt, elhúzták a magasrakodóhoz, mert azokat ott vették le. Onnan már befogva ment a gyászkocsi a halottat szállító kocsi mellé, rátették a Kormányzóhelyettes Urat a gyászkocsira. Elindult a menet. Rögtön a koporsó után ment a Kormányzó Úr, a felesége, a Horthy István felesége, tehát a közeli hozzátartozók. Nagy tömeg volt. Lassan haladt a menet a kriptáj felé. Olyan szép lassan mentek a lovak, úgy tudták, hogy kell!... Én nem mehettem, mert szolgálatban voltam, nekünk meg kellett fordítani, összerakni a szerelvényt, váltót állítani...
A háború végén, október 9-ikén, amikor bejöttek Kenderesre az oroszok, nem mindent ők pusztítottak el. A nép is, abban is van mindenféle ember. A kastélyt is megrohanták. Akik át voltak itatva azzal, amit énekeltek, hogy vedd el a gyárat a lusta herétől, és akik a munkást meg a cselédeket a kulákra uszították, azok raboltak ki mindent.
Akik tudták a helyüket, tudták, mire születtek, a hiten keresztül tisztességes családi életet éltek és dolgoztak a Kormányzó Úr ideje alatt, azoknak a negyvenöt utáni világban ez bűnük lett.
Hát az nem bűn, hogy ezután a negyven év után egymillió ember most a nincstelenséggel küszködik, bebúvó helye nincs, nincs neki Magyarországa? Azt a gyönyörű marhaállományt, azt gyönyörű lóállományt, ami a Kormányzó Úr huszonöt éve alatt volt, ki kellett vágni a szemétdombra. Behozták ezeket a fekete marhákat. Kinek volt ebből haszna? Mert nekem, mint termelőnek, nincs. De a fogyasztónak se! Ennek a teje messze jár a jó tejhez! Nem tudnak nekem bemagyarázni blokktéglát piskótaszelet helyett, csak azért, mert egyforma a színe!
1948-ban leseperték nálam a padot, a teknőből elvitték a húst. Feketén kellett vágni. Én neveltem, küszködtem a jószággal, a másik meg bejelentett. Mert vágási engedély nélkül nem lehetett vágni.
Horthy Miklós ideje alatt nem volt ilyen! Annyit nevelt az ember, annyit vágott, amennyit akart. De nekem Rákosiék alatt el kellett számolnom. Szolnokról volt itt egy ember, annak. Mondom.
– Nem maradt meg a vetőmagom.
Lelöki a ceruzát, felugrik, azt mondja.
– Minek magának a fejadag? Magának nincs két gyomra!
– Igaz, nincs, csak egy van, az is szűk, kicsi ennivaló fér bele. Nyolcvanegy éves vagyok, de még mindig iskolába járok. Mindenből próbálok tanulni, mégsem tudom megérteni, hogy lehetett tönkretenni ennyire az országot? Szaharai sivataggá vált a virágzó kis Magyarország, és éppen most akarunk leszállni a lovunkról. Miért? Hogy gyalog menjünk és megegyük? És így se érjünk célba? Miért nem volt senki ötven év óta, aki megfogta volna a kezemet, hogy gyere öreg, menjünk ki abból a mocsárból, mert ott fulladunk bele! Nekünk nagyon jó prímásra lenne szükségünk, olyanra, aki úgy hegedül, hogy egyszerre tudjunk táncolni. Mert most csak ugrálás folyik.
Nagyon várom szeptember 4-ét, a Kormányzó Úr hazatemetését. Ha megérjük, annyi nép lesz itt, hogy Kenderesnek nincs annyi lakossága. Biztosan lesz a tömegben egy csomó megbánó ember is. Bánják már, hogy danoltak a tömegben éjszakának idején: Menjünk Kiss László főjegyzőhöz, menjünk Lődi Edéhez, menjünk Koszlár Ferenchez! Meg, hogy lőjetek, ettől fél a burzsuj!
Hát most mi legyen? Bocsássunk meg, mert nem tudták, mit cselekedtek?
Na, és akinek csak a Kormányzó Úr huszonöt éve volt a bűne, s ezért kellett elpusztulnia?
Mikor mondjuk már ki, hogy nem tudunk megbocsátani? De ha megbocsátunk is, ne tudjunk felejteni!
Erős kéz kéne az országnak. Mint a Kormányzó Úr volt.
Hiába szabad egy nemzet, ha nem dolgozik! Hát ne legyünk már annyira gyávák, hogy ezt válasszuk!
Jaj, Istenem! Szegény Magyarország! Micsoda fekete felhő van felette!

Ahogy Isten látni szeret minket
Én 1924-ben születtem, a családban egyedüli gyerek voltam. Gazdászkodtak a szüleim.
Itt nőttem fel ebben a faluban, itt jártam iskolába, utána pedig a szomszéd városban végeztem el az aranykalászos iskolát.
Nőttem, így aztán oda kerültem, hogy be kellett rukkoljak katonának. Szovátán képeztek ki a székely határőrség keblein belül. Rá egy évre jött a háború. A frontra 1943 augusztusában vittek ki. A tölgyesi havasokban vártuk az oroszokat. Az apáinkkal, az öregekkel összevágtak minket fiatalokat, mi voltunk a székely határvédelem. Na, aztán jöttek az oroszok! Mi lőttünk, de olyan felszerelésünk volt, hogy az siralmas. A karabélyunk olyan volt, hogy azzal négyet-ötöt lőttünk, besült. De a legtöbbször töltényünk se volt. Szegény sorban volt az a zászlóalj.
Orosz fogságba estünk. Dombászra kerültünk, a szénbánya vidékre, Ukrajnába. Itt voltam másfél évig. Abban a szénbányában dolgoztunk, amit a németek berobbantottak visszavonuláskor. Vizes volt, rendetlen volt, de kipucoltuk.
Mikor kivittek, teljesen levetkeztettek. Megfürösztöttek, a ruhát nem is adták vissza. Decemberben estem fogságba, éppen karácsonykor, s kikerültünk február közepén, amikor a legnagyobb hideg volt.
Amikor vittek kifele, az énekeltem magamban, hogy „Hargitai fecskemadár hosszú útra készül, nem hagyja el piciny fészkét könnyhullatás nélkül. Én is, én is elbujdosnék messzi tájra, csak szívem a Hargitáért oly nagyon ne fájna”.
Na, Dombászra kerültem! Mikor mentünk dolgozni, az előttünk való váltás bejött, a ruhát levette, mi pedig öltöztünk, s mentünk. Ugyanazt a ruhát vettük fel, ami már vizesen ráfagyott a népekre, s amikor műszak után hazajöttünk, mi is csak úgy adtuk át. Aki otthon volt, az meztelenül várakozott. Fűtés volt, mert vittük a szenet. Mindegyik fogoly vitt egy jó darab szenet, avval a tudattal, hogy saját magunknak kell. Ez így ment vagy három hónapig. Akkorra került ruha mindenkinek.
A bányába a lejárás rettenetes volt, mert hiányzott a lift, létrán kellett lemenni, sokszor háromszáz-négyszáz méterre is. Úgy voltak rakva a létrák, mint a toronyban. Csak itt lefelé mentünk. Volt olyan, hogy jártak a liftek, de nem a foglyoknak. Nagy rendetlenség volt itt. Negyven kilóra lefogytam, de a többiek is. Ilyen életünk volt Ukrajnában.
Hazakerültem 1946 novemberében. Leventék voltunk fiatalon, az én korosztályom hamar katona lett, a tizenkilencedik évünket ott töltöttük be a fronton. Mire hazakerültünk a fogságból, otthon várt a behívónk. Aki nem volt orosz fogságban, az már katona volt. Novemberben hazajöttem, decemberben katona voltam. Igaz, nem kellett messze menni, itt szolgáltam a Székelyföldön. Lehúztam vagy nyolc hónapot, pedig nagyon gyengén kerültem haza. A fogságban mindennapos volt a káposzta, de nagyon kevés ételt adtak. Keserves volt az élet. Tetűnk nem volt, mert abból kitisztítottak minket, de poloska annál több akadt. Szenvedtünk. Ilyen fogság után nem hiányzott még a katonaság is. Nyolc hónapi katonáskodás után jött egy törvény, hogy aki orosz fogságban volt, azt leszerelik. Így kerültem haza
Gazdászkodni kezdtem. 1947-ben szereltem le, 1950-ig elég jól ment a sorom. Nem volt sok birtokunk, csak tíz hektár körül. Sokat dolgoztunk. De jött a kollektivizálás. Kezdtek minket nyomni, kulákoknak tettek, meghurcoltak, bezártak, elvittek egy évre a Duna-csatornához. Kényszermunkára. Édesapámat szinte minden hónapban elvitték. Igaz, hibáztunk, mert elég merők voltunk. Hogy a kollektívbe beálljunk, erről szó sem lehetett. Eleget mondtam, amikor beszélgettünk. Emberek, engem fiatalon kivittek az oroszokhoz, megmutatták, hogy mi van a kollektívben, milyen körülmények között vannak. Hát nincs mit egyenek! Ne mondjunk le a miénkről!
Ez addig ment, hogy 1952. február 18-án a securitate letartóztatott. Azelőtt este mondtam édesapámnak, hogy minket még két esztendeig nem tudnak tönkretenni ezek a kommunisták. Hogy meghallották, hogy történt, mint történt, nem tudom, de letartóztattak. Édesapám akkor volt olyan hatvanöt év körüli ember. Már nem bírt úgy, segítsége senki se volt, még fogadni se lehetett embert, mert a szegényebbje mind beállott a kollektívbe, a sok jó birtokot elölelték, jól termett a föld, uralkodtak, táncoltak, dőszködtek...
Na, engem elvittek a brassai securitatéra, s onnan a csatornához. A doltába. Csernavodára, a lágerbe. Ott állott meg a vonat. Ez az első város, ahogy a Dunán átmegyünk. Elítélve nem voltunk. Nem tudtuk, meddig fognak itt.
Úgy hét-nyolc hónap múlva riadó volt, sorakoztattak egy vasárnap, s mindenkinek kihirdették az ítéletét. Egy évet mondtak általában mindenkinek. Voltunk vagy háromezren ebben a lágerban. Került abban magyar, román, zsidó, mindenféle. Volt ott katonatiszttől orvosig, ügyvédig mindenféle ember. Én abban bíztam, hogy el nem pusztítanak. Így is lett. Amikor letelt az egy év, elengedtek. De rengeteget dolgoztunk. Éjjel-nappal. Tizennégy órát kellett dolgozni. Este kimentünk, csak reggel jöttünk be. Két váltás volt. Ástunk. A csatornát. Földmunkát csináltunk. Sokszor talicskával kellett hordani a földet. Máskor építettünk, barakkokat, egyebeket.
Egy hónapban egyszer küldhettek nekünk egy kis csomagot. Volt látogatási nap azoknak, akik jól dolgoztak. Ez ritkábban volt. Kéthavonta. Mikor édesanyám kijött oda, éppen mentünk ki a munkára, nem engedték meg a beszélgetést. A csomagot, úgy ahogy volt, haza kellett hozza. Engem alig látott. Négyes sorban mentünk el, elöl, hátul, oldalt szuronyos katonák kísértek, szigorúan őriztek. Édesanyám egy szót nem tudott románul, úgy tette meg azt a nagy utat. Ekkoriban mindig azt a nótát énekeltem, amit a fogságnál elkezdtem. Persze, csak magamban. „Nem sírok én édesanyám, csak a szívem gyászol. Szomorú a székely sorsa messzi idegenben. Varjúsereg lepte el az egész tájat, odahaza gyász borít be minden székely házat.”
Nem volt könnyű életünk a csatornánál. A mellettünk lévő brigádból elszöktek. Riadóztattak, sorakoztattak. Esős idő volt. Odakint egy vizes, nyálkás területre lefektettek minket, reggelig nem állhattunk fel. Hideg volt. Reggel sokan nem tudták kihúzni a sárból a gúnyájukat, úgy beleragadt, megszilárdult. Nem tudtak felkelni.
Aztán dolgoztunk tovább. Voltak ott gépek is, nagy exkavátorok, amelyek rakták a földet a vagonokba. A csatorna százhúsz kilométer hosszú. Negyven méter szélesre csináltuk mi akkor, olyan tekenyőszerűre. Bölcsőszerűre. Én mikor eljöttem, még csak valamicske volt ásva ott, a mi részünkön. De mondták, hogy arra a delta felé, a tenger felé szakaszonként megvan már, néhol a betont is öntik. De többet én arra nem jártam, csak televízión néztem később a felszentelést, mikor a fejesek átvágták a zsinórt.
Amikor a csatornán dolgoztunk, azt rebesgették, hogy Szerbia megfenyegette Romániát, hogy ha nem hagy fel evvel a kényszermunkával, a Dunát félrevezeti Tito. Persze, Románia nem volt jóban Titóval. Hogy mi volt igaz ebből, nem tudom.
Dolgoztunk. Aki elszökött, azt agyonlőve visszahozták, letették mindjárt a kapun belül a fűre, még úgy is volt, hogy megperzselték. Tűzzel, mint a disznyót. S mutogatták nekünk, hogy így járunk, ha elszökünk. Én három ilyen megperzselt rabot is láttam, de mondták, hogy más lágerekben is csinálták. Azok úgy néztek ki, mint a disznyó, mikor perzselik, de még nem mossák le. Tiszta korom volt mind. Hány ember végezhette így, nem tudom. Sok láger volt a doltában. Mennyi? Nem lehet azt tudni! Az Isten lovát, ejszen volt kétszáz is!
Alig kaptunk enni. Korpalevest adtak, néha tettek bele egy kis konzervhalat. Nagyon haszontalan étel volt. Sok ember meghalt étlen. Szerencsétlenségben is. Orvosi ellátás egyáltalán nem volt, még csak nem is hallottunk róla. Doktor az akadt közöttünk, csak nem volt gyógyszer. Körülbelül fél év után nekem úgy zsibbadt a lábam! Éjszaka. Föl kellett keljek, hogy sétáljak. Gyakran. Elpanaszoltam a doktornak, aki ott volt a brigádunkban, mint elítélt. Mondom, né, ez a bajom! Azt mondja, valahogy tejtermékhez kéne jutni, mert ami abban van, az hiányzik magának. Aztán addig jöttem-mentem szabad időmben, hogy odakerültem a konyhára bedolgozónak, pityókát pucolni, mosogatni... Ha tehettem, odahúzódtam, segítettem. Kaptam sajtot, tejet. Néha adtak. Igaza volt az orvosnak, mert egy idő után megszűnt a zsibbadás.
Elég sok szúnyog volt a doltában, főleg este, de szerencsére nem lettünk náthások. Így telt el az egy esztendő. Akkor azzal engedtek el minket, hogy legyünk jó honpolgárok, de ami itt történt, arról egy kukkot se! Semmit! Még azt se, hogy milyen ételünk volt. De hát látszott az emberen, amikor hazajöttünk, hogy milyen rossz bőrben vagyunk, hogy ment a sorunk. Én fogytam vagy harminc kilót! Szinte visszaestem oda, ahol akkor voltam, amikor hazajöttem az orosz fogságból. Ámbár az utolsó időben brigádos voltam, mert szerettem és tudtam is dolgozni. A rabtársaim nagyrészt orvosok, ügyvédek meg más tanult emberek voltak, sose láttak munkát, a szerencsétlenek azt se tudták, hogy kell a lapátot megfogni, nem tudták, avval mit kell kezdeni.
Mikor odakerültünk, olyan két hét formán voltunk karanténban. Utána hívogattak az irodára, hogy mit csináltál odahaza? Persze, a kezükben volt minden papír. Az embert kísérte a papír mindenhova.
Mikor mi megérkeztünk Csernavodára, ott az állomáson éppen csak ágyú nem volt. Az a hely úgy körül volt véve! Hát kiket várnak ezek? Apagyilkosokat? Ilyen vasúti dubában vittek oda, de nem az állomás felől raktak ki, hanem emerről. Az egy erdős rész volt. Azt hittük, hogy most már vége, lőnek agyon! De nem. Nekik munkáskéz kellett.
Dolgoztunk. Egyszer jött egy bácsi, megismertem, édesapámnak igen-igen jó barátja volt. Pálinkafőzdéje volt, mi is ott főztük a pálinkát. Mondom, János bácsi, maga hogy kerül ide? Én fiam úgy, mint te. Mikor jött el hazulról, János bácsi? Három napja. Azt mondja, szombaton találkoztam apáddal. Mentem a piacra, s azt kérdeztem, a fiad hol van? Ott van a csatornánál. Tudta apám, mert mikor Brassóban voltunk, látott egy ismerős sofőr, s az vitte neki a hírt. De otthon is olyan rossz volt a helyzet, hogy azt mondta apám, a csatornánál még lehet, jobb nekem, mint itthon. Mert édesapámat minden hónapban legalább kétszer fölkísérték a törvényszékre. Mert bele akarták kényszeríteni a kollektívbe, de ő azt nem akarta! Szóba se jöhetett. Volt négy lovunk, két tehenünk, jó kis gazdaság felszerelve, ezt nyílván nem akartuk odaadni.
Na, amikor hazajöttem a csatornától, én azt hittem, vagy én vagyok bolond, vagy itt mindenki az. Nem mertek szólni hozzám! Végigmentem az utcán, nem volt kinek köszönni! Inkább bementek valahová az emberek, csak velem ne találkozzanak. Úgy meg voltak félemlítve! Amikor elvittek, a kollektív hetven személyből állott. Nem tőtt bele egy hét, az egész település bement. Azt mondták, ha nem állsz bé, úgy jár a fiad, mint a Balog gyerek. Féltek, hát beálltak a kollektívbe. Kilenc kulák maradt kívül. Köztük volt olyan, hogy csak öt hektár földje volt, de kuláknak tették, mert nem ment be a kollektívbe, nem hallgatott a parancsszóra. Nekünk tíz hektárunk volt.
Hazajöttem a csatornától pénteken, szombaton befogtam két lovat, mentem a szomszéd városba, valamit el kellett hoznom. Az út tele volt néppel, mentek a piacra, egyik a disznyópiacra, másik a gabonapiacra. Én úgy elmentem az úton, hogy a szekeremre senki nem ült fel. Körülbelül félúton utolértem nénémet, édesapámnak a testvérit. Bidegája volt. Vendéglője. Megállok, jöjjön néném, üljön fel! Nem merek, fiam! Félrenézett, úgy mondta. Rám nézni sem mert.
Legényember voltam még. Ha valami mulatság volt, küldtek ki! Csak aztán előfordult, amikor én se fogadtam szót. Mert nekem nem volt hely. Meg más kulák legényecske számára se.
Egy alkalommal eljött édesapám két testvére, az egyik tanító, a másik református pap. A pap bátyám másodszor kellett nősüljön, mert egy tekergő ringyó fehérnép volt az első felesége, s el kellett váljon pap létére. Elvett aztán egy tanítónőt, hazahozta ide, hogy a család megismerkedjen vele. Kártyázgattunk éjfélig. Nagy bál volt itt nálunk, a kulturházban. Azt mondja Feri bátyám, nyugodjék csendesen, úgy éjfél körül. Gyertek, azt a mindenségit, egyet fordulunk abban a teremben! Hallott a muzsikaszó jól. Azt mondja, öcsém, itt a pénz, váltsál hét jegyet! Veszem a pénzt, megyek, kérem a hét jegyet. Azt mondják, neked nem adunk. Visszaveszem a pénzt, mondom bátyámnak. Bátyám, ne tessék haragudni, nem adnak jegyet. Kinek? Nekem. Add ide a pénzt! Odamegyen, kér hét jegyet. Azt mondja a kasszás, hogy hatot adunk tiszteletes úrnak, de a hetediket nem adjuk. Bátyám is, mint édesapám, nyugodjanak, föllobbant. Ha az öcsémnek nem adnak jegyet, reggelre a Nyikó fölazon foly! Tehát fölfelé folyik. A patak. Azt mondja, erre a papi becsületemre esküszöm! Hát ki vezényelte így magukat, hogy egy normális viselkedésű legénynek maguk nem adnak jegyet? Na, kiadták.
A kommunizmusban a bátyám is meg volt hurcolva, Zsilaván volt a börtönben, ezen idő alatt romlott el a felesége. Papné, egyedül, vagy három évig. Teljesen ártatlan volt a bátyám, mégis bezárták. De édesapámat is hét évre ítélték aztán, nagy tárgyalást rendeztek itt a kulturteremben.
A birtokunkat állandóan cserélték. Odatették a határ egyik végibe. Mire egy kicsit rendbetettük, megint kicserélték. Aztán megint bejelentették, hogy a birtokot ne vessük be, mert megint ki fogják cserélni. Tavasszal volt. Ott volt a sok állat az istállóban, zölden hordtuk a takarmányt eléjük. Mondom, édesapám, én fogok be, s megyek a birtokra. Amit adtak ők, oda. Mondom, hozok egy szekér zöldet, mert amíg a földcsere megtörténik, az állatokat nem lehet fölakasztani. Megkaszáltuk. Hát ezért kapott édesapám hét évet.
Szegény édesanyám már meg volt halva, mert fölakasztotta magát ötvenkettőben. Óriási história a mienk, ehhez képest Petőfinek kutyagumi az életrajza!
Elvittek tőlünk vagy három szekér deszkát. Négy méteres, erős deszkákat. A havasokban töltöttünk el vagy három telet. Rönköket hordtunk a gáterhez, hol felibe, hol vettünk fát, s azt hordtuk, deszkát vágattunk, építeni akartunk. Amikor elvittek a csatornához, elvitték a fát. Előtte egyszer már megpróbáltak odajőni a kommunisták, ez a helybéli vezetőség. Amikor elvittek, egy óriási díszkaput csináltak a falu közepibe, s egy kuglipályát. Még mást is. Édesapámat akkor elvitték a törvényszékre, egy hétig be volt zárva. Én a csatornánál voltam. Tizenkét köbméter deszkát vittek el akkor! Szegény anyám egyedül volt a sok állattal itthon, akkor úgy fölháborodott, hogy többet nem tudtuk helyrehozni. Elpusztította magát. Később apámat zárták be hét évre.
Egyedül maradtam. A nagybátyám akkor már a kollektívből ki volt rúgva, a birtokát elvették. Elmentem hozzá, elhívtam, hogy otthon legyen legalább, én meg a lovakkal eljárok fuvarozni, reggel elmegyek, este hazamegyek, a víz beléfagy a vödörbe, ha nincs itt senki. Mondom, gyere el, Kálmán, legalább tudod rendezni az ételt, melegszik a lakás. El is jött. Én nagy igazságosan fölmentem a milicistákhoz, s mondtam, hogy itt van a nagybátyám, tudjanak róla. Föl is vették róla a papírt.
Az egyik nap kenyeret kellett volna sütni. Erősen-erősen rossz idő volt, nagy szél, nem mentem az erdőre, mert amúgy szerettem ezeket a méter fákat hordani. Mondom, elmegyek, Kálmán, veszek élesztőt nénémnél, süssünk kenyeret. Ő is megunta otthon, eljött föl, elkezdtünk illogatni. Addig-addig, hogy még a milicista is odakerült, az egyik. Az is jól megrészegedett, nagy mulató, nagy énekes volt. Énekeltünk. Estefelé a főnöke megtudta, hogy mi részegítettük meg, bejelentett engem a törvényszéken, hogy egy kulákot tartogatok. Kaptam három hónap börtönt. Hogy a kulák a kulákot rejtegeti. Én nem tudtam magam kiigazolni, mert amit ők mondtak, az volt a szent. A törvényszéken szóba se álltak velem. Megfellebbeztem, de csak helybenhagyták. Amikor kihirdették az ítéletet, én fölálltam, odamentem a bíróhoz, a zsebemből a kulcsokat elővettem, mondom, tisztelt törvényszék, itt vannak a ház kulcsai, én a kapun a lábamat be nem teszem. Ennyi meg ennyi állat van, tessék, vegyék a kezekbe, csináljanak amit akarnak. Apám a börtönben, anyám a temetőben, én nincs mit csináljak. No, akkor összenéznek, öt percet kérnek, s azzal jőnek be, hogy hétszáz lejre átváltoztatták a háromhónapi börtönt. Ezt ki kellett fizessem.
Aztán jött a nősülés, mert valamit csinálnom kell, egyedül most már nem ülhetek! Megnősültem, gyereköm lett.
Úgy is volt, hogy három vagon cukorrépát termeltem. Volt egy olyan darab földünk is, hogy visszaadták, mert nem tudtak semmire menni vele. Kicsit vizes volt, most például halastó van rajta. Ha a sáncokat, meg a kanálisokat nem tartották rendbe, hát nem termett, elöntötte a víz. De nekem még az is termett! Szerettem.
Így gazdászkodtunk egészen 1962-ig. De közben állandóan vacakoltak. Hatvankettőben fölhívtak Udvarhelyre, a securitátére. Egy nap eltelik: mért nem áll be a kollektívbe? Minden két órában hívtak: mért nem akar beállni? A harmadik nap megmondták, hogy a kutya istenit, innen maga haza nem megy addig, amíg a kollektívbe az aláírást meg nem teszi! Ettől tovafele minden nap jól megverjük. Drága jó Istenem, hát gyermekem van, családom van, nincs mit csinálni! Így aztán a kollektívbe álltam.
Az a kilenc illető, aki még nem volt beállva, egyszerre jött velem. Igaz, öregek voltak, én voltam a legmozgatóbb, segítettem nekik vetéskor, szántáskor, aratáskor, csépléskor, mindig, jó kemény voltam, szerettem a munkát.
De hogy bementünk a kollektívbe, még akkor se szűnt meg az a régi dühös osztályharc. Nem volt nyugtom. Tűrni kellett és nagyon sokat dolgozni, hogy az ember megmutassa, meg lehet élni lopás nélkül is. De nagyon rá kellett dolgozni! Elvették a birtokunkat. Fölvittem a gazdaságba négy lovat, egy tehenet, mert csak egyet szabadott akkor meghagyjon minden tag. Vittem az összes fölszerelést. Két pár hámot, három szekeret. Mégse voltam ott se jó! Pedig gondozó is voltam, fogatos is voltam. Nagyon sokat dolgoztam.
Aztán lassan-lassan helyreálltunk. De úgy le voltunk szipolyozva a kulákidő alatt, hogy amikor már beálltam a kollektívbe, nem volt mit egyek. Nem volt mit adjak a családomnak. Ahogy a gépből kiesett a búza, vették el. Még a vetőmagot is elvették. Ősszel öltek a krumplibeadással, a disznyóhússal, a zsírral, mindennel. Teljesen rabszolgák voltunk, nekik kellett dolgoznunk, nem maradt nekünk.
Egy semmirevaló taknyász volt az elnök, mert akkoriban mind azok voltak. Mondom, én megértem, hogy bé kell adni, de se vetőmag, semmi, hát mit egyék a család? Azt mondja, z-z-z-zabot! Ezt kaptam, pedig én életemben 65 éves koromig nem tudtam, mi az a fáradtság! Annyit dolgoztam! De a munkámmal nem voltam megelégedve, csak néztem, hogy né, jó Istenem, a nap már megyen lefelé, de még mennyi baj van! Nem tudtam azt mondani, hogy de jó sokat dolgoztam! Nekem sohasem volt elég.
Iszom is a levit. Vagy harminc éve a derekammal, most a lábaim érszűkülésesek, avval szenvedek, száz métert nem tudok egyfolytában menni, meg kell álljak. Azt mondja a múltkor az orvosom, hogy ugyanbiza Dénes bácsi, magával most mit csinál jak? Fürdőbe küldjem, vagy kórházba? Engem hiába küld, mondom, én nem tudok hazulról elmenni, ott vannak az állatok! Hát tönkreteszem a feleségemet, ha reá hagyok mindent.
Hatvanöt éves koromban megadták a nyugdíjat, de nincs meg a harminc évem, mert későn álltam a kollektívbe. Semmi kis nyugdíjat kapok. Szerencsére adnak valami pótlást a Duna-csatornáért. De így is annyit kapok csak, hogy a fele nem elég a cigerettára. Az egészből tudok venni két kiló szalámit? Nem beszélve a ruhaneműről, lábbeliről. Rettenetesen tönkre vagyunk menve.
Naponta viszek vagy tíz-húsz liter tejet a csarnokba. De a múlt hónapot még nem tudták kifizetni, pedig mindjárt vége már ennek is! Elvetettem egy hektár negyven ár rozsot. Ennyi földet vettem vissza. Azt mondtam, én többet nem kapálok, hanem szalmás gabonát termelek. Rozzsal kellett a földet bevessem, mert a rozs nagyobb növésű, hogy a burjánt egy kicsit irtsa ki. A földek el vannak vadulva, rettenetesen drágán művelik meg, tönkre kell tegyék teljesen a népet, de úgy látom, ezt is akarják. Úgyhogy a birtok megint megvan, de nincs amit kezdjünk véle. Lovam van, a fiamnak is, én adtam neki, összefogunk, gazdasági fölszerelést mindent vettem, mert a kollektívből semmit nem kaptam vissza, hiszen az mind tönkrement, elkallódott, eltüzelték.
Most azt tervezem, hogy veszek három süldőt, mert a gabonát se lehet sehol eladni, a tejért sem adnak semmit. Így legalább karácsony felé lesznek jó kis disznyók. Lesz mit enni. Vagy eladni.
Két gyerekem van. A lányoméknál három kicsi unokám van, a fiam nemrég nősült, most várják a babát. Hát így élünk.
A mienk az magyar falu. Vagy két oláh jött ide nősülés által. Különben rendes polgárok, nincs semmi problémánk velük. Az egyik mint milicista jött ide.
Régi falu ez. Éppen most mondta a tiszteletes úr, jövőre lesz nyolcszáz éve, hogy a templomunkat építeni kezdték. Javítani kéne, lemeszelni kívül-belül. Református templom. Meg fogjuk ünnepelni. Mondom, tiszteletes úr, akkor úgy kell csináljuk, hogy aki a falunkba született és valahol a világon létezik, annak meghívót küldünk, mert az ünnep úgy ünnep, ha tömeg van. Azt mondja, nagyon helyes, kell, hogy gondolkozzunk rajta. Éppen most voltak itt a hollandok, már többször jártak nálunk, hoztak valami ajándékot. Építgetünk egy előszobát a papi lak elejibe.
Szerényen élünk.
Amikor jött az úgynevezett fölszabadulás 1989-ben, én ami igaz, igaz, a piros zászlókat mind összetéptem. Várta a nép, mi lesz velem? Mert akik engem a Duna-csatornához segítettek, azok még élnek! Olyan emberek, akikkel pedig jóba voltunk előtte, barátkoztunk is, korban sem volt sok közöttünk, azok a gyűlésen azt kiáltották, a Duna-csatornához kell vinni, hogy a víz csepegjen reá. Hát el volt az eszök menve! Híre volt már ekkor a csatornának, tudtuk, milyen körülmények között dolgoznak, milyen étlenség van. Amikor minköt 1952-ben elvittek, akkor hatvanezer kulákot vittek a csatornához. Egy-két hét alatt ezt lebonyolították, hogy a kollektívet tudják megcsinálni. Ez volt az elgondolásuk. Saját ruhánkban dolgoztunk, ami aztán le is szakadt. A tolvajoknak, gyilkosoknak jobban volt dolguk. Mert azok is dolgoztak a csatornánál. Az nekiállott a vénembernek, akivel látta, hogy elbír, képes volt letépni a bundát róla, vagy azt a ruhát, amiben bement. Hiába ment jelenteni! Azt mondták neki, eleget melegedtél, rajtunk életünkben nem volt ilyen kabát! Hát ide juttattak engem a falumbéliek, akik még 1989-ben is ott éltek, de már nagyon le voltak csendesedve akkor. Csak koros emberek már.
Aki azt kiáltotta, hogy csepegjen a víz reá, annak igaza lett. Egy éjjel tényleg átszökött a víz a gáton. A csernavodai híd alatt dolgoztunk, a szélességét növeltük a Dunának, s biza egy hullám úgy bevágott, azt hittem, hogy ott maradunk. Hát én ennek az embernek 1989-ben még véletlenül se mondtam, hogy pajtás, emlékezzél vissza! De ez még talán jobban fáj neki! Tudja, hogy ő hibás, de én nem hánytam soha a szemére. Nem is fogom.
Az ember igyekszik úgy viselkedni, úgy élni, ahogy egy embernek kell. Ahogy Isten látni szeret minket.
Köszönök az elítéltetőimnek. Most benne voltam a földelosztó, földvisszaadó bizottságban is, de nekem eszembe sem volt, hogy ártsak annak a szerencsétlennek. Hát el volt menve az esze! Ment a más gondolatjával! Őt kibérelték, pribéknek tették, eszköz volt. Egy szerencsétlen ember volt. Ezért nem bántom őket, pedig megérdemelnék. Mert még a csatornához se értem, de a securitátén már megvertek! Brassóban. Fölvittek a pincéből, egy őrmester kinyitotta az ajtót, s azt mondta, hogy tessék jönni ide, de előbb tegye föl ezt a szemüveget! Ült-é motorbiciklin? Mondom, én igen. Fölteszem a szemüveget, hát fekete. Ez nem jó, uram, evvel nem lehet látni! Megfogta a karom, vezetett. Na, mondom magamban, fasza, most lehet, úgy járok, hogy bevisznek egy szobába, de többet nem jövök ki. Na, de nálam nélkül te se jössz ki! Én is jól megfogtam a kezit. Mentünk föl a csigalépcsőn. Mikor fölértünk, leveszi a szemüveget, bémentünk egy szobába. Egy tiszt volt ott, egy főhadnagy. Jó illedelmesen azt mondja, tessék leülni. Kihúzza a fiókot. Abban a percben a telefon megszólalt. Azt mondja, bocsánat! Kiment, pár perc múlva egy más tiszt jött. Azt ismertem. A szomszéd városból származott el, Radó Pistának hívták. Ő nem ismert. Azt kérdezi, mikor voltál templomban? Mondom, mi a szeme világát tegez engem? Utóvégre már huszonhárom éves ember voltam! Mégegyszer megkérdi. Mondom, kérem szépen, tegnapelőtt voltam a templomban. Azt mondja, hogy tartják a templomot maguknál? Te jóságos Isten, erre én mit tudjak mondani? Mondom, a falu fele kollektivista meg kommunista, azok sehogy se tartják a templomot, de a többi tiszteletben tartja. Olyan pofont hajított le nekem, hogy alig láttam. Mondom, Radó úr, ezt a mesterséget mennyiért csinálja? Azt kérdi, honnan ismer maga? Mondom, otthonról. Na, tessék leülni, azt mondja. Még kérdezősködött, hogy miért nem tetszik nékem a pénzbéváltás?
Mert mikor megjöttem az orosz fogságból, leszálltam az első állomáson Romániában, ahol megállott a vonat, kérdezem, mennyibe kerül egy bakancs? Azt mondja, hárommillió. Hát milyen világ van itt, te jóságos Isten? Az ember semmit se tudott, mi van országban. A pénz béváltás akkor volt, letartóztatásom előtt vagy két héttel. Azt mondták, ez nem tetszik nekem.
De volt velem más baj is. Még legény voltam, amikor egy régi fogolytársammal jöttünk befelé a néptanács felé, látom, kitesznek egy nagy bolond csillagot. Hej, mondom, én azt akasztom le onnan! Mit néztem én a ruszkiknál! Le is csavartam onnan, az út közepin megeresztettem, hadd szökdössék. Jött szembe egy ismerős koros ember, azt mondja, te vágtad le? Szinte leütött, de hallgassunk véle, mondja. Persze reggel hiányzott a csillag a kommunistáknak. Keresték, ki tette. Azt hittem, ott Brassóban, a securitátén ezt is rámolvassák. De nem.
Ezt az egy bolondságot megcsináltam, nem tagadom. De nem is bánom. Egyenes ember vagyok. Szegény édesapám is ilyen volt. Ha egyszer a száján kiszólta, a maga kárán is véghezvitte. Hát én is. És én úgy bíztam! Hát el kell, hogy jöjjön egyszer, amit az ember úgy óhajt!
Mennyire mondták, hogy soha vége nem lesz ennek a kommunizmusnak! Nem az Isten nyilát! Vége lett, csak kicsit hosszú volt a nóta. Én mindig nagyon bíztam, hogy megérem.
Hála Istennek, megértem, de semmi örömünk, mert szinte úgy sem vagyunk, ahogy voltunk. Az oláhok minket el akartak taszítani, de most is el akarnak. Hát aki most van vezér, az mind a Miklós bátyánk tanítványa.
Szerintem ez a románság meg ez a kicsi székelység és magyarság soha a kurva életbe nem tud kibékülni! Az oláh a magyarral nem tud egyenesbe jőni. Mert az oláh hazudik és lop. Az őseinktől maradt gyűlölet nem lankad, hanem forr. Az oláhokban is.
Ezek mindent megígérnek, Európába is bémennek, de kirúgják onnan őket, mert az oláh még semmit nem tartott bé. Holnap nem azt csinálja, amit máma mond.
Mi azt szeretnénk, hogy külön legyen Erdély. Mert van Erdélynek miből megéljen. Sok drága kincs van úgy a föld tetején, mint a föld alatt.
Mi nem hagyjuk magunkat! Mi ötvenhatban is el akartuk vágni itt a vasutat, hogy az oroszokat ne tudják bévinni Magyarországra, s a fiatalok összebeszéltek, hogy átszöknek harcolni oroszok ellen.
S amikor megverték Marosvásárhelyen a mi írónkat, Sütő Andrást, itt az egész környék szervezkedésben volt, hogy megyünk Vásárhelyre. Még a gyergyóiak is jöttek! Aztán meghallottuk, hogy vége van. Ott óriási karambol lett volna!
Nem hagyja magát a magyar, de ne is hagyja! Mi innen el nem megyünk, ezek a pakulárok nem fognak minket kiszorítani!

Vagonnal az őshazába
Apám tanító volt a Székelyföldön, szász és román vidékek szomszédságában. Gyönyörű erődtemplom van a faluban, várfallal körülvéve. Micsoda freskók díszítik a falakat! A templom körüli bástyákban tartja a lakosság a szalonnáját még ma is. Megadott napokon mennek a bástyákhoz, visznek egy hétre való szalonnát.
A születésem után aztán apám átkerült egy másik faluba. Beteg lett a szívével. Már halálán volt, amikor kérte, hogy vigyék haza a szülőfalujába, mert ott akar meghalni. Így is történt. 1924-ben halt meg.
Nagyon nagy szegénységben maradtunk, még az sem volt, ahol lakjunk. Anyám velünk, a két gyerekkel, nagyapámnál húzódott meg. Egy év múlva anyám Kolozsváron kapott állást az unitárius kollégiumban. Ide jártam, az unitárius gimnáziumba.
Az érettségi után egyetemre mentem, német szakra. Tanár lettem. 1940 óta élek itt, ebben a városban, bár volt egy kis megszakítás. A hadifogság.
Egész menekülthullám indult meg innen Magyarország felé, mikor közeledtek az oroszok. Kolozsváron kötöttünk ki, anyámnál. A sógorommal mentem. Ott fogtak el, civilként. Az utcáról és a lakásokból szedték össze az embereket. Emlékszem a napra is: 1944. október 11-én történt mindez. Akkor már nem voltam katona. Civilként éltem. Az oroszok összeszedtek bennünket, vittek minket hidat csinálni a Szamoson keresztül. Ott dolgoztunk étlen-szomjan huszonnégy órát. Aztán hazaengedtek.
Rá két-három napra egy barátomnak a lakásán voltam, onnan vittek el. Bezártak az akkori Honvéd utcai törvényszéknek a börtönébe. Egy olyan helyiségbe, ahol négy ágy volt, negyvenünket tuszkoltak be. Mindenki ott húzódott meg, ahol tudott. Én az ágy alá kerültem, egy újságpapírra. Itt töltöttünk el körülbelül egy hetet. Utána sorakoztattak minket a törvényszék udvarán, s azt mondták, visznek Tordára, ott nagy a rombolás, helyreállítási munkák vannak, halottakat kell eltemetni. Azt mondták, ott majd adnak dokumentumot, amivel hazajöhetünk és folytathatjuk rendes életünket. Senkinek még a gondolatába sem fordult meg, hogy elszökjék. Vártuk a dokumentumot.
Elvittek Tordára, ott leültettek a város szélén, hogy várjunk. Vártunk is jó pár órát. Akkor sorakoztattak és kivittek minket az állomásra. Ott már marhavagonokból álló szerelvény állt. Én azelőtt is mondogattam, hogy ennek nem lesz jó vége, mert ki fognak vinni a Szovjetunióba, s ott dolgozni fogunk. Nagyon letorkoltak a fogolytársaim, hogy lehet valaki ilyen buta ember, hiszen megmondták, dokumentumot adnak, és mehetünk haza. Mondom, ezt mondják, de a vége az lesz, hogy kivisznek a Szovjetbe. Hát arrafele haladtunk, mert most Brassóba vittek, hogy ott adják a dokumentumot. Ötvenen voltunk egy marhavagonban.
Éjjel érkeztünk meg, koromsötétben. Ötösével felsorakoztattak, így vittek át a sötét városon. Bármikor kiléphettünk volna egy kapu alá, de nem. Mindenki fogta a másik kezét, hogy el ne maradjon. A városon kívül egy dróttal körülvett lágerbe vittek. Őrtornyok és sánc körülöttünk. Ültünk egy darabig. Két-három óra múlva jött az utasítás, hogy itt nincs hely, vissza kell mennünk az állomásra. Ugyanúgy visszamentünk a sötét utcán. Az egyik fogolytársunk elvesztette a gyűrűjét. Megállt, hogy megkeresse. Meg is találta. Szaladt a menet után, hogy le ne maradjon a dokumentről.
Vitt minket a vonat tovább, egészen Foksányba. Október vége felé járt, elég enyhe volt az idő. Foksányban óriási zápor hullott le. De olyan zápor, hogy térdig érő víz folyt végig a város utcáin. Meg is álltunk. Később bevittek egy lágerbe, s láttuk, hogy ott ezrek vannak már. Rengeteg német is. Betereltek egy barakkba. Ezeknek az alsó priccseit már elöntötte a víz. Felmásztunk a felső priccsekre és ott próbáltunk meghúzódni. Beszélgettünk, töltöttük az időt. Az étkezésről még nem volt szó. Később jelezték, hogy menjünk a konyhához, és vigyük az edényünket. De nekünk az égvilágon semmink nem volt, amibe a levest beletehették volna. Próbáltunk valamit összeszedni az udvaron. Egyesek rohamsisakot találtak, melynek a szelelőnyílását betömték sárral, s azt tartották oda a szakácsnak. A másik talált egy pléhdarabot, a négy oldalát felhajtotta, abba kérte a levest. Nekem szerencsém volt, én egy kályha-könyökcsövet találtam. Nem ragyogott a tisztaságtól, de korom nem volt benne. Ebből ittam meg a levest. Később mégis sikerült edényhez jutnom. A barakkunk ablakán kinézve láttam, hogy két orosz katona ül egy asztalnál, amelyen volt egy halom kenyérmorzsa és egy halom cukor. Egyik az egyiket, másik a másikat töltötte a kenyérzsákjába. Úgy látszik, ott borotválkoztak meg egy-egy kulacsaljból. Mikor elmentek, ottfelejtették a két kulacsaljat. Na, ez kellett nekem! Azonnal mentem, elhoztam. Ezután ebből ettem az ételt.
Aztán egyszer megint sorakoztattak minket, kimentünk az állomásra. Ott már szovjet vagonok sorakoztak, széles nyomtávúak. Irány a Szovjetunió. Óriási volt az elkeseredés. Mindenféle ember volt a civilek között, akiket összeszedtek. Olyan kolozsvári vasúti munkás is, aki megmutatta nekünk a tagkönyvét. Hogy tagja a kommunista pártnak. Méltatlankodott, hogy kerül ő ide? Hiába. Jó két-három hétig tartott az út, amíg kiérkeztünk az Uralba. Van ott egy Asa nevű város. Ennek a közelében volt egy erdei láger, ahol favágással foglalkoztak a hadifoglyok. Úgy hívták a lágert, hogy Novoszalasová. Erdőt irtottunk, fát vágtunk. Sokan annyira lerongyolódtunk egészségileg, tönkrementünk fizikailag az út alatt, hogy elmondani nehéz. Sokan már az utazás alatt meghaltak. Azokat kihúzták a vagonokból. Ruhánk az volt, amiben elfogtak minket, azt nem szedték el. Rajtam egy térdnadrág volt, egy bakancs, egy viharkabát. Ebben mentem neki az orosz télnek.
A kalapot széknek használtam. Mindannyian leültünk a vagonban, de annyira szorosan voltunk, hogy aki felállt, az nem biztos, hogy vissza tudott ülni. Mindenki vigyázott arra, hogy csak nagyon-nagyon sürgős esetben álljon fel. Az ördög tudja, honnan, de került valami vágószerszám, amivel a vagon ajtajánál lukat vágtunk, s ott végeztük a dolgunkat. A kicsit is, nagyot is. El lehet képzelni, hogy örvendhetett az, aki az ajtó közelében ült. Nagyon hosszú volt az út, de időnként adtak enni. Vizet egy hétig nem kaptunk. Amikor adtak, egy vederben betették, mint az állatoknak. Persze, nekirontott a társaság, feldöntötte a vedret, már az sem volt. Ekkor kezdtünk szervezkedni. Ez így nem lesz jó, mert ha legközelebb is felborítjuk, megint nem tudunk inni, akkor nagyon nagy baj lesz. Beadtak időnként egy kenyeret. Ötven embernek egy másfél kilós téglalap alakú kenyeret. Azt felszeleteltük, szétosztottuk. Mint az úrvacsoránál, akkora jutott egynek. Összeállítottuk a névsort, sorban osztottuk a kenyérdarabkákat. Így adtuk a vizet is. Az út utolsó öt napján az égvilágon semmi ételt nem kaptunk, hanem beadtak a vagonba ilyen száraz borsót. Sárgaborsót. Valahonnan került egy bicska, a vagon oldalából forgácsot vágtunk le, tüzet raktunk, pirítani kezdtük a sárgaborsót. Így fogyasztottuk el. De közben olyan füst lett a vagonban, hogy mindannyian úgy néztünk ki, mint a négerek. A szovjet őrök kétszer is bejöttek, szétrúgták a tüzet, de újrakezdtük, mert ennünk kellett valamit.
Mikor megérkeztünk Asába, rettenetesen néztünk ki. Onnan felhajtottak minket az erdei lágerbe. Közben egy patak mellett mentünk el. Szomjasak voltunk. Sokan nekiszaladtak a víznek. Az őr tudta, hogy ez biztos halált jelent, úgyhogy riasztólövéseket adott le a levegőbe, hogy senki ne igyék. Három-négy kilométer gyaloglás után megérkeztünk Novoszalasovára.
A lágerben nagy termekbe tereltek be minket. A kétsoros priccseket rögtön elfoglaltuk. Koromsötét volt. Annyian mentek a felső priccsre, hogy az leszakadt, ráesett az alsókra, akik ordítottak. Aztán kaptunk teát, elcsendesedtünk.
Később meg kellett jelennünk egy orvosnő előtt. Le kellett tolnunk a nadrágot, megnézte az embert elölről, akkor azt mondta, fordulj! Belecsípett a fenekünkbe. Ha az megfelelő keménységű volt, akkor az illető elsőosztályú munkás lett, ha lágyabb volt, másod- vagy harmadosztályú, aki pedig rosszul nézett ki, az feljavítós, aki pedig egészen tönkre volt menve, az disztrófiás lett, ami a betegállományt jelentette. Az első három kategória járt ki dolgozni, a feljavítósok bent voltak a lágerben, ők saját magukat látták el, vizet hordtak. A disztrófiások nem dolgoztak semmit, csak feküdtek a priccsen. Elég sok beteg és feljavítós volt.
Én csak a harmadik osztályba kerültem. Az ilyen munkás arra volt kötelezve, hogy nyolc óra alatt a párjával kivágjon, felaprítson és elrakjon három köbméter fát. A második kategóriások már négy és fél köbmétert, az első kategóriások hat köbméter fát kellett, hogy kitermeljenek. A felszerelésünk egy bot volt, amivel ütöttük a fejszét. Használtunk két fejszét, egy fűrészt, s télen még két hólapátot, ugyanis a fát ki kellett ásni a hóból, hogy a tuskó, amit otthagyunk, ne haladja meg a tizenöt centimétert. Télen sokszor másfél méteres volt a hó. Mikor kivágtuk a fát, legallyaztuk, felvágtuk méteres darabokra és ölbe raktuk. Így telt az idő Novoszalasován.
Letetvesedtünk keményen még az úton, de a lágerben volt egy fürdő, ahol melegvizet kaptunk kis edénykékben, ők bocskának hívták, kaptunk egy körülbelül két centiméteres szappant, lemosakodhattunk. Közben a ruhánkat lefertőtlenítették. Az épület egyik végén beadtuk a ruhát, a másik végén megkaptuk. A fertőtlenítő egy felhevített kazánszerűség volt. Az erősebb és szemtelenebb foglyok a jobb ruhákat összeszedték, a rosszakat hagyták a gyengébbeknek. Ebből sok baj származott. Amíg a ruhát fertőtlenítették, addig mi egy teremben mosdottunk: padokra letettük a bocskákat, tisztálkodtunk. Ott jó idő volt. Pucéran vártuk a ruhát, közben megszáradtunk. Az öltözőben már hideg volt. Ekkor kaptunk tiszta fehérneműt. Inget, gatyát. Felöltöztünk, mentünk tovább.
Az első évben a barakkok priccsén az égvilágon semmi sem volt, csak a puszta deszka. Ezen aludtunk egy évig. A bakancsunk volt a párnánk, legalább nem lopták el. Annyira szorosan feküdtünk egymás mellett, hogy mikor fordulni kellett, akkor mindenki fordult. Felhangzott a vezényszó, hogy fordulj! Fordultunk, kész. Később: fordulj! Visszafordultunk. Ez így ment.
Egy év után az erdei lágerből behoztak minket Asába, ahol a korábban általunk kitermelt fát, amivel annyit izzadtunk a hegyen, osztályozták a fatelepen. Egy részéből, ha jól emlékszem, a nyírfákból, faszenet csináltak. Volt egy különös berendezés, ahol a faszenet égették. Nagyon nehéz munkahely volt. Az alagsorban kazánok álltak, amiket fűteni kellett. Felül voltak ilyen henger alakú valamik, amikbe kocsival behúzták az apróra aprított fát, ami ebben a légmentesen zárt valamiben elszenesedett. Aztán a másik végén kihúzták ezt a kis kocsit, a szenet kirakták, kezdődött a művelet elölről.
Én az alagsorba kerültem le, ahol a kazánokat kellett fűteni, hol fával, hol pakurával kevert fűrészporral vagy szénnel. A gáz behúzódott az alagsorba, sokszor félóránként kellett krákogva kiszaladnunk, hogy friss levegőhöz jussunk. Innen aztán később elkerültem negyvenedmagammal Csernyigovszkba, egy furnérgyárba. A közelben volt egy repülőgépgyár, aminek a nyersanyagát, a furnért, itt készítettük. Hatalmas láger volt itt, furnérból. Megtelt poloskával. Márpedig ahova befészkeli magát a poloska, azt kiirtani nem lehet. Tavasszal, nyáron, amikor már kimehettünk a szabadba, kivittük a szalmazsákot, kint aludtunk, mert bent lehetetlen volt. Potyogtak le a poloskák, rengeteg volt, valósággal agyoncsíptek.
Évek teltek el így. Itthonról semmi hírt nem kaptam. Ők sem tudták, mi van velem, hol vagyok. A sógoromat egy év múlva hazaszállították, mert beteg lett, én maradtam tovább, még három évig. Baskíriában dolgoztattak, az ottani lágerekben. Vittek dolgozni hol ide, hol oda, elkerültem a Bjelája partjára is, Ufába is, ahol a magyarok őshazáját sejtik. Ufában egy kábelgyárban dolgoztam, előtte meg egy téglagyárban, ahol földet termeltünk ki a gyártáshoz.
Már a kábelgyárban dolgoztam, amikor öt embert kerestek valamire. Öt társammal odaálltam a kapuhoz, elvittek minket egy régi földbirtokra, azon egy gyönyörű palota állt, ami akkor a szovjet tisztek kórházaként szolgált, itt javították föl őket. Itt akadt néhány beomlott pince, amiket nekünk rendbe kellett tennünk. Kiszedni a romokat, kiegyenesíteni a falakat... A szállásunk egy tejszeparátor-üzemben volt. A csupasz beton fogadott, úgyhogy szalmát vittünk be, azon aludtunk. Egy társunkat mindig otthagytuk, hogy főzzön, négyen pedig elmentünk dolgozni. Azt főztük, amit magunkkal vittünk. Jól éltünk. Őr nem volt velünk. Sajnos, csak jó két hétig tartott ez a nagyszerű élet. Vissza kellett menni a lágerbe.
Az őshazába tett utat nem egészen így képzeltem, de elgondolkoztam és más szemmel néztem azt a vidéket, mint a többi, aki nem is tudta, hogy hol van. Találkoztunk baskírokkal, akik tatárul beszéltek, egy-egy szót megértettünk. Például az alma nekik is alma. Akadt néhány ilyen szó, de ez kevés volt a megértéshez. Oroszul persze tudtak ők is, mert hiába volt Baskíria, a vezetők az oroszok, s nem a bennszülöttek közül kerültek ki. A baskírok jóindulatúak voltak, de ők sem tudtak rajtunk segíteni.
Akikkel mi összeköttetésbe kerültünk, azok éppen olyan büntetettek voltak, mint mi. Novoszalasován például, amelyik egy kis településecske volt sok apró házzal, csupa száműzött lakott. A ház egyetlen szobából állott. Amikor az erdőről jöttünk haza, kellett hozzunk a vállunkon egy szál fát, amivel fűtöttünk. Akkora kályhánk volt, hogy a méteres fa be is fért. A száműzöttek álltak a kapuban, intettek nekünk, az ember bedobta neki a fát, és kapott érte egy marék mahorkát. Az erdő közepén porciózták nekik a fát, meg volt szabva, egy évre mennyi jár, azt megkapták, több nem volt. Tőlünk szereztek kiegészítést. Nagyon szegényesen éltek. Abban az egy szobában, ahol laktak, ott volt a kecske is, egy lekerített részen. A krumplit bétették az ágy alá. Három-négy apró gyerek, akik mindig az orrukat nyomták az ablaküveghez, mikor mentünk. Még az is megtörtént, hogy tőlünk kaptak kenyeret. Néha cseréltünk a száműzöttekkel: mi adtunk kenyeret, ők adtak érte pityókát. Nyomorultak voltak ők is. Így éltünk.
A harmadik év végén elhoztak Baskíriából. Pontosan 1947 szilveszter éjszakáján érkeztünk Kijevbe. Ott egy óriási lágerbe kerültünk, amit központi lágernek vagy bunkerlágernek neveztek. A szállásunk földbe ásott bunker volt, csak a teteje látszott ki. Két priccsnyi mélységbe le kellett menni a föld alá. Rengeteg náció volt itt. Akik csak részt vettek a háborúban valamilyen úton-módon, azok mind képviselve voltak. Került ember Nicaraguá-ból, Norvégiából, dánok, ukránok, akik mind a német hadseregben szolgáltak, voltak spanyolok, olaszok, magyarok, szerbek, mindenféle nemzetiségű.
Na, japánokkal nem itt találkoztam, hanem az Uralban, akik roppant erős akaratú, kemény emberek voltak. Egy hálóba kerültünk velük, de egyáltalán nem tudtunk beszélni, mert ők csak japánul tudtak. Egy szalmaszálat sem voltak hajlandók keresztbe tenni. Nem dolgoztak.
Sok dolog ma apróságnak tűnik, de akkor, a fogságban létfontosságú volt. Például, ahogy ételhez próbáltunk jutni. Tavasszal gyűjtöttük a csalánt, azt összevágtuk a kanalunk kiélesített nyelével (mert minden szúró- és vágószerszámot elszedtek tőlünk), betettük a kotyolóba. Így hívtuk azt az edényt, amiben a kosztot adták. Ez kis üstöt jelent oroszul. Ráöntöttük a csalánra a forró levest, jól összekavartuk, megettük. Jólesett. Az élelmes foglyok ebből is ipart űztek. A láger udvarán csináltak egy kis tűzhelyet, befedték egy pléhvel, fazekat rá, vizet belé, egy csomó csalánt összeszedtek, azt megfőzték, a levét leöntötték, a csalánból gombócokat formáltak, s azt rubelért eladták. Ezt vásárolták azok a foglyok, akik hozzá tudtak jutni pénzhez. Beletettük a levesbe, jó sűrűvé, szinte főzelékszerűvé tette a levest.
Egyébként minden láger egy kialakult külön világ volt. Kialakultak a különféle rétegek is. Voltak, akik nagyon jól éltek a lágerban, ez általában a kézműves, az iparos réteg volt. Kovácsok, asztalosok, villanyszerelők, kőművesek és mások. Ezek voltak az elit foglalkozások. Ők hozzá tudtak jutni pénzhez és munkához is, mert a civilek a lágertől őket kiigényelték. Minden láger területén voltak műhelyek. Szabóműhely, cipészműhely... Akik itt dolgoztak, azok civilekkel kerültek kapcsolatba, s általuk pénzhez jutottak, tudtak vásárolni ezt-azt. Mi, értelmiségiek voltunk a legnagyobb bajban, akik nem értettünk semmihez. A szakmánkra pedig ott nem volt szükség. Kinek kellet ott egy tanár? Mi aztán a lehető legnehezebb munkákra kerültünk. Nem volt kiút. Sokszor éjszaka is lehúzgáltak a priccsről, hogy menjünk szenet kirakni a vagonból.
Akadt azért odakint egy-két érdekes találkozásom. Az egyik ilyen Berta bácsi volt. Novoszalasován találkoztam ezzel az első világháború után ottragadt magyarral. Nem tudott hazajönni, megnősült, ott élt az Uralban. Még jól tudott magyarul. Egyszer tettem-vettem valamit a láger bejáratánál, jött Berta bácsi, kihúzott a zsebéből egy pirogot, egy amolyan pogácsaszerűséget, azt mondja, nesze fiú, edd meg! Magyarul mondta. Valahonnan délebbről, talán Kirgiziából keveredett ide fel, már szabad ember volt, a láger alkalmazásában állt, de nem tudom, mi volt a dolga. Szegény, soha többé nem jött haza.
De mi jöttünk, a végén már Kijevben voltunk. Abban a központi lágerben, ahova kerültünk, rengetegen voltunk. Legalább tízféle nyelven hangzott el, hogy sorakozó. Kijevben és környékén nagyon sok láger volt. Sok székelyföldi ismerőssel összetalálkoztam itt. Rengeteg náció volt itt.
Mindig gond volt a fertőtlenítésre beadott ruhákkal, hogyan lehetne megoldani, hogy mindenki a beadott ruháját kapja vissza. Kitalálták, hogy mindenki ruháját egy drótra fűzték, s arra egy számot akasztottak. Mikor kijött a lefertőtlenített ruha, szólították az adott számot, a gazdája ment, elhozta, öltözött. De nagy probléma volt, hogy nem tudtak az emberek oroszul. Abban az időben én már eléggé megtanultam oroszul, számolni is tudtam. Ezenkívül beszéltem magyarul, románul és németül. Na, most lett rám szükség! Én lettem a számkikiáltó. Ekkor kezdődött a jó életem. A fogolyélethez képest meg voltam elégedve. Bejáratos lettem a konyhába, hozzájutottam egy kis ételhez, dolgoztam egy kicsit a mosodában, végül én lettem a mosoda főnöke. Ekkor már a konyhába szabad bejárásom lett, azt ettem, amit akartam. Ragyogóan éltem.
Sokszor eszembe jutott a korábbi időszak, amikor még nem ment ilyen jól. Például az Ural. A télen vágott fát tavasszal behajigáltuk a Bjelaja folyóba, az leúszott Asába, egy gyűjtőtóba, ahonnan egy elevátorszerű szerkezet kiemelte a vízből. A partra kidobott fát aztán a foglyok osztályozták, hogy nyírfa, fenyőfa vagy hársfa, mert főleg ezek voltak ott. A foglyok egy része azzal volt elfoglalva, hogy a víz színén lévő fákat kitermelte. Aztán a víz alá süllyedt fákat kellett kihalásznunk. Adtak egy kis tutajszerűséget, amit néhány szál fából ütöttek össze, arra ketten álltunk rá. Kaptunk egy hosszú, ötméteres karót, melynek a vége szigonyszerű volt. Ezzel böködtük a tónak az alját. Mikor fához értünk, beleütöttük, kiemeltük, letettük a tutajunkra. Négy-öt darab fánál többet nem bírt meg a tutaj, kezdett süllyedni. Gyorsan kimentünk a partra. Ezt csináltuk. Itt ittam életemben először és utoljára vodkát. Adtak egy pohárkával. Nehéz volt ott.
Ezen a fatelepen találkoztam egy marosvásárhelyi fiúval. Mi a fát szortíroztuk, amikor ez a fiú meglátott egy disznót. Hű, azt mondja, egy krumpli van a szájában! Utána! Kergette. Addig kergette, amíg elvette tőle a krumplit. Ő ette meg. Ilyen éhesek voltunk.
Az volt a szerencsénk, hogy azokban a lágerekben, ahol én voltam, nem bántották a foglyokat. Egyszer, már Kijevben, egy dunántúli tanítóval dolgoztunk egy rendkívül ideges sztahanovista mellett. Új városrész épült Kijevben, s ő rakta ezekbe az új lakásokba a kályhát. Téglából. Nekünk az volt a feladatunk, hogy a téglát, a maltert, s minden egyebet a leendő kályha körül csoportosítsunk. Reggel jelentkeztünk nála, megmondta, mit csináljunk, s akkor eltünt. Három-négy óra múlva jött vissza, mi addig oda hordtunk annyi téglát, amennyit bírtunk. Olyan másfél óra alatt feldolgozta azt a rengeteg anyagot ez az ember. Ez a sztahanovista egyszer hasba rúgta az egyik segítőjét, mert nem hordott neki elég téglát. Azonnal elvitték, nem engedték többet a foglyok közelébe. Eltünt. Pedig élmunkás volt. Az őrök is csak fegyver nélkül jöhettek be ide, a fegyvereiket le kellett adniuk a prohodnál.
Kijevben már egészen jó volt. Nagy élet alakult itt ki. Már kulturális élet is volt. Egy szabadtéri színpadot alakítottak ki a láger udvarán. Lent a színpad, mi pedig a domboldalon ültünk, az volt a páholy Néztük az előadást. Olyan színdarabokat is előadtak a foglyok, amikben nők is szerepeltek. A férfi foglyok kitömték a mellüket, farukat, így játszottak. Egész jó színdarabokat adtak elő. Összeszedtek egy olyan darabot, amely a Duna eredetétől a torkolatáig a folyó mellett lakó népek dalaiból adott egy összeállítást. Nagyszerű, kétórás műsor volt. Német, bajor, osztrák, magyar, szerb, román, bolgár dalok hangzottak el. Magyar kézben volt a darab irányítása, de a szereplők nemzetköziek voltak. Az egyik kolozsvári barátommal találkoztam, aki a Hunnia filmgyárban dolgozott, ő rendezte a darabokat. Bejöttünk a munkából a lágerbe, étkeztünk, ültünk ki a domboldalra, zenét hallgattunk, darabot néztünk. Jobban telt az idő.
Az 1848-as forradalom századik évfordulójára indult meg a foglyok hazaszállítása. A hazaindítandó transzportot mindig hozzánk, a központi lágerbe hozták be, itt fertőtlenítettük le őket, itt kaptak új ruhát. Így rengeteg erdélyi, sőt városombéli emberrel találkoztam itt, akikkel tudtam üzenni haza. Én a fertőtlenítőben voltam, s róluk is gondoskodtam annyiban, hogy beengedtem őket a fürdőbe, s ott aludtak, hogy ne a szabad ég alatt hajtsák álomra a fejüket. Márciusban, áprilisban még hűvös volt. Ők meg egy-egy ruhadarabot hagyományoztak rám később, amit én eladtam, s az árát megettem.
Három magyar transzport is hazament. Akkor egy darabig csend volt. Augusztus közepén megint indítottak egy transzportot. Én nagyon reménykedtem, hogy belekerülök. Már majdnem mindenki hazakerült. Hát nem voltam benne.
Kétségbe voltam esve. Engem miért nem visznek haza? Mi lehet a baj? Elmondtam az egyik társamnak. Azt tanácsolta, menjek el ahhoz az őrnagyhoz, aki összeállítja a transzportokat. Elmentem Szirota őrnagyhoz, tudtam oroszul annyira, hogy jól megértessem magam. Elmondtam, hogy tanárember vagyok, német nyelvet tanítottam, nem a fronton estem fogságba, otthonról hurcoltak el, tudtommal semmi olyat nem követtem el, ami miatt itt kéne maradjak. Felírta az adataimat.
Másnap reggel hallom, ordítják a foglyok a nevemet. Megyek haza! Kiderült, úgy szerepeltem a nyilvántartásukban, mint aki már otthon van. Valami figyelmetlenség vagy tévedés miatt. Ha nem szólok az őrnagynak, talán még most is ott lennék. Kaptam új ruhát, cipőt, rögtön betettek a transzportba. Német utászsapkát, orosz nadrágot, magyar katonakabátot adtak és pufajkát. Kivettek a mosodából is. Nem csináltunk semmit, vártuk a vagonokat.
Eltelt egy hét. Két hét. Három hét. Szeptember elején érkeztek meg a vagonok, addig ott tétlenkedtünk. Akkor aztán sorakozó, igazoltattak mindenkit, kellett mondja az adatait, apja nevét, születési évét, egyebeket. Nyitott vagonokban hoztak haza minket, Máramarossziget felé. Őrök egyáltalán nem voltak.
Ahogy megérkeztünk, rögtön háromfelé osztottak bennünket. Azt mondták, aki Magyarországra akar menni, az álljon ide! Aki Romániába akar menni, az álljon ide! Aki Jugoszláviába akar menni, álljon oda! Azt gyorsan megtudtuk, hogy a Jugoszláviába menőket ott tartották, mert Titóval már nem voltak jóban. A magyarországiakat két nap elteltével hazaszállították. Mi, akik Romániába mentünk volna, akkor még ott voltunk. Megint kétségbeestünk: mi lesz velünk? Lézengtünk ilyenek néhányan abban a nagy lágerben. Sepertük az udvart. Az a magyarországi hivatalos személy, aki felelt a láger élelmezéséért, egyszer bejött hozzánk, megkért, hogy segítsünk konzerveket és krumplit kirakni. Azt mondta, lesz minden. Első dolgunk az volt, hogy amit lehetett, megettünk. A munka után pedig tényleg úgy ellátott minket az illető krumplival és konzervekkel, hogy a lágerkosztból semmit nem ettünk.
Aztán megjelent egy hadnagy, sorakoztatott, kivitt bennünket Máramarosszigetre, bevitt egy egyszerű házhoz, azt mondta, maradjunk itt, amíg az iratokat elintézi, s megyünk haza. Kérdezi valamelyik társam: aztán hogy megyünk haza? Azt mondja, úgy, hogy visszamegyünk szovjet területre, aztán Husztnál vagy valahol bejövünk román területre. Na, egyéb se kellett az embereknek! Azt mondták, ők oda többet vissza nem mennek! Inkább gyalog vágnak neki a Radnai havasoknak. Alig lehetett őket megnyugtatni, hogy ez már itt bevett szokás: beülnek Máramarosszigeten a vagonba, s csak Halminál szállnak ki. Nem történik semmi baj, csak nem kell leszállni, nem kell az ablakon kikiabálni.
Még az ablakon se néztek ki az emberek, amíg szovjet területen haladtunk. Halmiban vonatra szálltunk, onnan Kolozsvárra mentünk. Az utolsó évben már kaptam levelet, tudtam, hogy már nincs ott az anyám, eljött a Székelyföldre, oda, ahol én laktam a fogság előtt. Utaztam hozzá. 1948. október 10-én érkeztem haza, éppen négyévi fogság után.
Nem tudtam elhelyezkedni. Viszont tudtam oroszul. Kérdezték, vállalnám-e az orosz nyelv tanítását? Hát hogyne vállalnám! Először a csíkszeredai gimnáziumba neveztek ki, de sikerült elintézni, hogy hazajöhessek a tanítóképzőbe tanítani. Egy évig itt tanítottam az oroszt, aztán bevittek Brassóba a tanfelügyelőséghez, orosz nyelvi inspektort csináltak belőlem. Majd az ötvenes évek elején sikerült megint hazakerülnöm a tanítóképzőbe, később átkerültem a gimnáziumba, ott dolgoztam nyugdíjazásomig.
A tanítványaim jó része itt maradt Erdélyben, egynéhányan régebben bekerültek a Regátba és Brailára, de általában hűségesek maradtak a szülőföldjükhöz. Értük éltem. Ez volt az életem.
Megvagyok, nem panaszkodhatom. Pedig mennyi mindenen mentem keresztül! Az Uralban például szinte havonta kellett cserélnünk a tartózkodási helyünket. Ilyenkor mindenki azon igyekezett, hogy az új szállásunkon a felső priccsre kerüljön, mert ha alulra került, ki volt téve a megfagyás veszélyének. Ugyanis a barakkok nem a földre épültek, hanem afölé, körülbelül egy méterre. A padlózatból áradt föl a hideg. Tavasszal viszont, mikor a hó kezdett olvadni, mindent elöntött a víz. Az alsó priccseken rettenetes hideg volt víz nélkül is, ott nem lehetett aludni. Aki mégis az alsóra szorult, az éjszakára, ha tehette, felmászott a felsőre. Kapaszkodtak az oszlopokba, úgy szunnyadtak el, így töltötték az éjszakát. Mégis, valamivel melegebb helyen legyenek. Persze, sok hitvány ember van, sokan nem tűrték, hogy valaki felkuporodjon az ő lábukhoz. Lerúgták a szerencsétlent. Akkor ordítás, kiabálás kezdődött a sötétben, jajgatás. Az első évben az urali lágerben nem volt világítás sem. Mi nyírfahánccsal világítottunk. Lehántottuk a nyírfa fehér háncsát, abból szalagokat vágtunk. Az ételosztás például ennek a fényénél történt. Nehéz volt.
Sokat gondolok az őshaza vidékére. Síkság volt a Bjelaja folyó környékén. A Bjelaja roppant bővizű és gyors sodrású ott, ahol én láttam. Jó legelőhely az a vidék. Fent, a hegyen, az Uralban pedig szép erdők vannak. Mit kínlódtam én ott a favágással! El lehet képzelni. Velem legtöbbször olyan állt össze, aki körülbelül olyan ügyes favágó volt, mint én. A jó favágók egymással társultak, hogy a normát meg tudják csinálni. Mi, értelmiségiek voltunk a maradék. Kétszer is bezártak a lágeren belül, mert nem tudtam megcsinálni a normát. Egy hideg teremben kellett tölteni az éjszakát, vacsorát nem kaptam, reggelit nem kaptam, reggel pedig muszáj volt ismét dolgozni. De éhesen, fáradtan még kevésbé lehetett teljesíteni a normát.
Az első évben csak a hóban mosdottunk, kivéve akkor, mikor a fertőtlenítőbe vittek. Nem volt rá mód. Olyan fabódékban laktunk, aminek kiláttunk az oldalán. Mínusz húsz fokos hideg volt odakint. Érdekes, hogy akkor még meg sem hültünk. De most annál jobban érzem én is a következményeit. Fáj a lábam, a térdemmel baj van.
Mégis örülök, mert megúsztam a fogságot. Az első évben rengeteg halottunk volt. A vérhas vitte el az emberek nagy részét. Minden lágerben volt egy lazaret, egy elkülönítő, a betegeknek. Volt benne vagy húsz ágy. Ha volt gyógyszer, adtak a betegnek, de hát általában semmi nem állt rendelkezésre. Az első évben a hypermangán volt az egyetlen gyógyszer. Ezt adtak lábfájásra, hasfájásra, mindenre. Egy negyedéves kolozsvári egyetemista volt a láger orvosa, nem lehetett könnyű dolga. Három-négy hónap elteltével én is megkaptam a hasmenést, de sikerült meggyógyulnom, nagyon erős elhatározással koplaltam, vagy két napig nem ettem semmit, a harmadik napon pedig szénné égetett kenyeret kezdtem enni. Ez használt. Megúsztam. De sokszor eszembe jut a fogság.

Mint egy kicsi király
Nagy a bánatom. Van egy beteg leányom. Huszonnégy évig volt kórházban. Beteg lett, mert olyanhoz adtam, akit nem szeretett. Úgy gondoltam, a szapulás, a kenyérsütés majd együtt meglesz. De nem szerette az urát. Bánatában megzavarodott. Sok-sok-sok pénzt költöttem reá. Sokfelé hordoztam: Brassó, Marosvásárhely, Szeben, tizennyolc évig volt Dicsőszentmártonban, onnan áttették Tölgyesre... Sok-sok évig odavolt. Úgy viselkedett a doktorokkal Brassóban, hogy mindent letépett róluk. Elaltatták, repülőre tették és elvitték Szebenbe, a legsúlyosabbak közé. Elmentünk a férjemmel, felkerestük: reámszökött, kezdett tépázni. Kijöttek a nővérek, megmentettek. Hazajöttünk, de az ura elment utána és hazahozta a beteg gyermekömöt, hogy hát én akarom, hogy a kórházba legyön, pedig nincs semmi baja. Egyik nap hazahozta, másnap a leányom úgy megvert, hogy én átszaladtam a szomszéd milicistához, jöjjön, nézze meg, mit csinált az én beteg gyermekem. Azt mondja a szomszédasszony, jaj, te Kati, tiszta kopasz a fejed teteje! Na, akkor követelte a milicia, hogy vigye el az ura Dicsőszentmártonba, az elmegyógyászatra. Ott volt a leányom mindaddig, amíg nem követelték, hogy minden megye a maga betegét rendezze. Akkor hozták Tölgyesre. A férjem tizenhét éve meghalt. Miután meghalt, a más évben hazahoztam a leányom. Volt ott egy nagyon finom német orvos, megkérdezte, hogy Kati néni, meg tudná-e venni a Motitén injekciót? Svájcból jön, avval meg lehet gyógyítani úgy, hogy minden hónapban egyet kap és akkor rendesen viselkedik. Fizettem, ezerháromszáz lej volt egy, de nem törődtem vele, megvettem. Hazahoztam a leányomat, rendesen is viselkedett. Nem volt baj, de most már nem kapok gyógyszert. Megyek a patikába, kérem, segíjjenek, hát borzasztó, milyen viselkedése van! Azt mondják, nincs. Nagyon-nagyon sokat szenvedek a leányomtól. Pedig én erős voltam! Elmentem kirándulni Borszékre. Adott a leányom huszonöt lej költőpénzt. De én fizettem a buszon a menet-jövetöt! Mikor hazajöttem, követelte tőlem a huszonöt lejt! Nem volt hunnat adjak neki, mert nem volt pénzem. Akkor úgy megvert! Kitépázta a hajamat teljesen. Csak én tudom, mit szenvedök. Éjjeleken át nem hagy békémet. Igaz, hogy künn alszik a konyhában, én alszom közbül. Nem hagy nyugodni. Húszéves korában beteg lett. Sokat szenved. De én is. Öreg vagyok már.
A Székelyföldön születtem 1912-ben, ebben a faluban. Nagyon nehéz sors jutott nekünk, mert édesapám részögös volt, aztán meghalt hatéves koromban. Hányódtunk. Négyen voltunk testvérek. Én a szászoknál voltam örökbevéve, onnan jártam szász óvodába. Az iskolában tanultam magyarul is, németül is. Persze, akkora voltam, hogy már ügyeltem a szász leánykákra. Iskolai idő alatt is. Tizennégy éves koromban konfirmáltam Segesváron. Ott egy ügyes magyar családnál laktam. Ahogy nőttem, egy német családhoz kerültem. Voltak gyerekek, nyáridőben kimentünk a bongorba. Ez egy nyaralóhely az uraknak. Gyönyörű nagy gyümölcsös, és volt benne nyári ház. Én olyan sáska voltam! Voltak olyan nagy magos fenyőfák, a fiúk csináltak rájuk kalibákat. Fölmentem oda a tetejire és ott kézimunkáltam! Árva leány voltam, abba voltam, hogy a fizetésemet megbecsüljem. Édesanyám fonalat vött a bérömből, szőtte a szőtteményt, a stafirungot. Még varrógépet is vettem magamnak leánykoromban.
Mikor aztán odakerült az idő, férjhezmentem, 1933-ban. Utána el kellett menjek Bukarestbe. Olyan volt a divat, hogy megházasodtál, mentél szolgálni. Kicsi Amerika volt akkor Bukarest, csak az volt a baj, hogy nem tudtam románul. De tudtam németül! Beszéltem németül az urakkal. Segesváron én már nagy úri családoknál laktam, úgy megtanultam főzni! Mikor Bukarestbe mentünk, kerültem egyik helyrül a másikra, a naccságák irigykedtek, hogy a férjemnek ne adjak enni. Ő is Bukarestben dolgozott, bútorasztalos volt. Olyan helyeken szolgáltam, hogy megtanultam mindönt. Amit kértek, megtettem. Letették a listát, hogy mit akarnak enni. Elolvastam korán reggel, megnéztem, mi van a kamarában, mi kell ahhoz az ételhez. Úgy volt dolgom, mint egy kicsi királynak. Én főztem, az egyik szobaleány fölvitte az ételt, az első szobaleány meg az urakat szerválta kerekön. Az asszony nagy kártyás volt. A fizetésünköt nem adta ki. A szomszédban volt egy falumbéli asszony Azt mondja. Te Kati! Ügyelj magadra, mert olyan természetje van ennek a te asszonyodnak, ha észreveszi, hogy el akarsz mönni, a te gúnyád közé bérak egy csomó ő gúnyáját, miliciát hí, és azt mondja, nem adok egy lejt se, mert el akarta lopni a gúnyámat. De én kijátszottam velök. Elvoltunk a tengerre az urakkal, két szobalány otthon maradt, egy szobaleány velünk jött. Három-négy hétig is a tengeren voltunk. Nagyúri népek voltak ezek. Azt mondta az úr, ha már ott vagyok, használjam ki az időt! Úgy főzzek, hogy el tudjak jutni fürödni is. Délelőtt bémentem a gyólba, oda, ahol fekete sárral bekennek. Délután fürödtünk a tengerbe. Nagyon jó volt, de már helyet kellett cseréljek, mert a pénzemet nem adták. Ott voltam hány hónapig! Sok üdeig, s nem adták fizetésömöt. Dugva elszegődtem egy nagy, híres orvoshoz. Ez arany ember volt. A felesége is orvos volt. Egy csíki szobaleány volt a társam. A cselédkönyvem ott volt a régi uraknál. Volt Bukarestben egy doktor, hozzá jártunk mi magyarok kezelésre. Mondom neki. Doktor úr, drága! Nagy kérésöm van. Helyet kéne cseréljek, s én legyek nagy beteg! Tessék szíves papírt írni, hogy nagy beteg vagyok és levegőváltoztatás is kell. Hogy cseréljek. Megírta. Azt mondja a régi gazdám, elviszlek én, nem kell fizess! De nekem az volt a gondolatom, hogy tudjak szabadulni tőlük. Mikor aztán az úr fizetett a drága sok ezressel ki, a könnyem hullott. Mert nagyon jó népek voltak, csak nem fizették a személyzetöt. Az asszony elkártyázta a pénzt. Egyszer kihallgattam az új asszonyomat, mikor telefonon kérdezte az előzőt, hogy milyen a szakácsné. Azt mondja: tiszta asszony volt, böcsületös volt, de meghazudott. Hát persze, mert azt mondtam, megyök haza, mert betög vagyok. Az új helyemen a doktorok mentek volna valahova hosszabb időre. A szobaleány is ment volna haza az idő alatt. Maradtam volna csak én a nagy lakásban. Ezért érdeklődtek, hogy milyen személy vagyok én. Meg a férjem. Hogy bízhatnak-e bennünk? Onnat osztán hazajöttem véglegesen, 1939-ben.
Úgy volt, hogy jőnek a magyarok, s hogy legyek itthon. Jaj, nem maradtam volna semmiért sem ott! Olyan forradalom volt Bukarestben, mikor híre jött, hogy átadják Erdélyt a magyaroknak! Én harminchatban szültem volt a leánykát, de ő otthon maradt az öreg szülőknél. Jöttem, mert a leányka itthon volt, én meg ne tudjak hazajőni onnan, ha más ország lesz? A férjem 1941-ben szökött át. Mert koncsentrára volt. Katonának kellett mönjön. Román katonának. De egy másik magyarral elszöktek. A férjem tudta az irányt Romániában, a keresztúri embernek meg volt pénze.
Egyszer az onokatestvérem átalküldte a sógoromnak a csizmáját egy román grenicsértől. De a grenicsér eladta egy drága arany komámnak. A sógorom mind izente, hogy nem kapta meg a csizmát. Azt mondja az onokatestvérem. Te Kati, olyan, bátor vagy, olyan jól tudsz már románul, gyere el velem a grenicsérokhoz, mert izenik egyre, hogy nem kapták meg a csizmát! Hát mért ne mennék én el az onokatestvéremmel, hogy jót tegyek? Bementünk a főgrenicsérhez. A parancsnokhoz. De közben a csizmás grenicsér kihallgatott minköt. Közel volt a határ. Mentünk egy olyan árokforma valamin, de a csizmás két katonát már fölruházott két söprűnyél vastagságú pálcával. Jöttek szembe velünk. Úgy elvertek! Feketére! A kezünket hátrakötötték, a fejünket a lábuk közé fogták. Jött egy derzsi embör, s mondta falu végin két ügyes embörnek, hogy menjetök, mert két asszonyt vernek agyon a grenicsérok! Jöttek is, de előtte már jött: a csizmás. Azt mondja, mit csináltok? Azt mondja a két katona, hogy el akartak szökni. Nem baj, mondta a csizmás, visszük őket Brassóba! Azt mondja szegíny onokatestvérem agyonverve: Ne vigyenek Brassóba! Mit fizessünk? Hárman vagyunk, három kiló szalonnát. Ennyit kért az a grenicsér, amelyik eladta a csizmát. A mi bennvalónk a határon volt, kertünk volt bé. Ott mentünk bé. A falusi őrmestör az engöm annyira tisztölt, és szeretett a felesége, hogy akármilyen nagyurak jöttek, tisztek, hívtak, hogy segéjjek sütkölődni, főzni ilyen romános dolgokat. Azt mondta ez az őrmester, mért nem üzentem én neki, hogy bútt volna bé az ágy alá, fogta volna meg, amikor jött a gazember a szalonnáért. Elvitt az őrmester Segesvárra az orvoshoz, nézze meg, hogy agyon vagyok verve, a combom, hátam, minden fekete volt, kék volt, zöld volt. Ott voltam egy pár napig. Az én katonámat, amelyik engem megvert, eltették máshová, de a másik újra visszajött a faluba. Hát én annyira féltem! Az onokatestvéremet fölhívatták a grenicsérekhez, s a tisztek azt kérdezték, hogy mi a kérése. Azt mondja, semmi egyéb, csak azt a katonát helyezzék el innen. A csizmát elő kellett vegyék. A csizma meg volt töltve kővel és le volt engedve a grenicsér-kútba. Azt a két katonát más két katonával megverették. Nekem járni kellett a mezőre. Hát én úgy féltem! Még visszajönnek s megölnek ezek!
Na, akkor forduljunk most egyébre! Még Bukarestben elvittek a kémelhárítókhoz. Ott azt kérdezték, hogy milyen nyelvismeretem van? Mondtam, beszélek németül, szászul, románul, a magyar a saját nyelvem. Azt mondják, maradjak ott tolmácsnak. Hát hogy maradnék ott tolmácsnak, amikor a családommal akarok lakni? Na, jól van. Hazajöttem. Itt kínlódtam, napszámba mentem, földet fogadtam. Nem akartam eladni a bennvalót. Se a künnvalót. A férjem bútorasztalos volt. Falun nincs menedéke. Többe kerül a fuvar például Udvarhelyre, mint amit a bútorért kap. Így aztán csak eladtuk otthon a földeket, eladtuk, a házat, a bennvalót, és elköltöztünk egy nagyobb helyre.
Ott vettem egy szép kicsi bennvalót. Földet is vettem. Hatvanöt ár földem van, úgyhogy van mivel dolgozni. Az onokám bírja, felibe adtam oda neki. Telt-múlt az idő, ismeretes lettem itt is, igazán mondhatom, hogy a néptanácsnál, akárhol, mindenütt tiszteletbe voltam véve. Ki voltam nevezve üzleteköt ellenőrizni, hogy mi hiányzik, mi van meg. Ellenőriztem a kollektív konyháját is. Vagy húsz évig voltam a nőbizottsági vezetőségben. Szerveztem kirándulásokat, banketteköt minden ősszel. Azt kérdezték tőlem románul, hogy mire föl csináltuk a banketteköt? Mondom, arra föl, hogy leszüreteltünk. Mondták az asszonyok. Jaj, Kati néni! Úgy örvendett az én uram, mikor látta, hogy bejött a kapun, mert tudta, hogy vagy kirándulunk, vagy bankettezünk. Szerettem a barátságot, szerettem a társaságot. Én még éjjel is dolgoztam. Tombolákat csináltunk. Táskákat. Mentem a szabókhoz, kértem hulladékdarabokat. Három-négy darabból csináltunk az asszonyokkal kötényököt. Összevarrtunk olyan bolti táskákat, mivel menjünk vásárolni. Csináltam mindenfélét. Én magam megijedtöm, mikor hetvenhét éves lettem. Állj meg, te! Hát te meg vagy vénülve! Hát te már végezzél az ilyen dologgal! Aztán többet nem mentem. Nem folytattam. Most már elmúltam nyolcvan éves is.
Sokat gondolok a régi időkre. Haj, mikor megint magyarok lettünk! A faluban volt egy neves embör, a Mózsi bácsi. Éppön törtünk akkor. Kendert törtünk. Kaláka volt. Mondom. Haggyátok a fenébe a kendertörést! Haj, mi van a Mózsi bácsi kapujában! Menyünk, hát hánták a virágot a kapujába, hánták a koszorút! Úgy tudtuk, ő rendezte el, hogy mi magyarok lettünk. Volt egy ügyes magyar ember. Azt fölállították az emberek a korcsmában az asztalra, hogy énekelje el a Himnuszt. Szalagot kellett kössünk a derekára. Magyar szalagot. Akkor este a csendőrséget mind kiverték a falubul. Horthy, Csáky, Teleki, minden oláh menjen ki! Ezt kiabálták. A falut megjártuk. Igen, mondta a tiszteletes úr. Emberek, semmi hírt nem kaptak! Semmi jelentést nem kaptak. Jobb, ha mindenki hazamegyen. Hogy mentünk volna haza! Kimentünk a határra. A határszélre. Egy ügyes ember a faluból általment lóháton, tudja meg, hogy csakugyan magyarok vagyunk-e, vagy mik vagyunk? Azt mondta. Mindenki húzódjon; ahogy tud, el, haza, mert nem lettünk magyarok. No most! Akik a táblákat lerontották, akik bajt csináltak, akik leverték a milicia ablakját, akik betörték az ajtókat, azokat mind a fal mellé állították, s mind elvitték Craiovába, Brassóba. De aztán csak magyarok lettünk. Csak kicsi időt voltunk azok. Négy esztendőt? Negyvennégyben már vége volt. Boldogok voltunk, örvendtünk! Igaz, nehézség volt. Ha egy százkilós disznyót vágtam, abból is nagy beadásom volt. Kellett beadni a zsírt, egyebet. Mert háború volt. De ugyi, magyarok voltunk. Akkor már féltünk, amikor jöttek az oláhok. Aztán csak elvoltunk valahogy Jól tudtam románul, de nálunk inkább csak magyarok laknak. Nagyon sokat kínlódtam, sokat mentem, sokat dolgoztam.
Amikor bejöttek az oroszok, egy másik utcán vonultak, úgyhogy itt nem volt semmi baj. A férjem szerencsére nem került bé fogságba. Aztán onnan alulról is lőtt valaki, innen fentről meg az oroszok lőttek. Veszélyben voltunk. Nem volt egy szikra cukrunk. Egy szikra sónk. Elindultam, hogy menjek a városba, de behúzódtam egy fa alá, mikor szóltak az ágyúk! Eridj Kati haza! Eljöttem haza, nem mentöm a városba. Nem volt életem. Elmentünk, tolláztuk a pityókát. Szedtük a pityókát. Ettünk, amit kaptunk. Voltak nehézségek. De átvészeltük. Átvészeltük a többit is. Pár éve azt hittük, most helyreáll a világ. Hát nem állt helyre. Az enyém már nemsokára helyreáll. Végleg. Csak az bánt, hogy a leányom ilyen szerencsétlen lett. Az nagyon bánt.

Öt perc az élet
(triptichon)
A felvidéki
Éjszaka forgolódok, dobálom magam az ágyban. Szuszogok, nyögdécselek. A feleségem mondja. Hallom, hogy néha megreccsen a szekrény. Álmomban látom magam, mint halottat, akit nem tudnak eltemetni, mert nem jönnek az elvtársaim. Még azok sem. Aztán arra ébredek, hogy ott fekszem a szoba közepén a padlón, s a feleségem rázza a vállam. Még csak két óra múlt. Nagy sokára elalszom. Csapzottan, izzadtan ébredek nyolc körül. Asztalhoz ülök. A feleségem elmeséli, hogy ma éjjel is a szoba közepén talált ájultan. Nem emlékszem. Eszünk. Később elmegyek bevásárolni. Kenyeret veszek, tejet, kiflit, tíz deka szalámit, esetleg almát. A boltnál megvárom a postást. Van valami? Most nincs. Megint nincs. Ilyenkor szoktam találkozni egy-két korombelivel. Telepesek, nem svábok. E kicsit politizálunk, megtárgyaljuk, ki halt meg, ki megy kórházba, kinek a fia építkezik... Én is egy hónapja jöttem haza a kórházból. Született vérszegény vagyok, beteg a szívem, már csak veszekszek az évekkel. Tizenkét esztendeje betegeskedek. Lehet, hogy unják már a többiek, de ezt mindig elmondom nekik. Aztán hazamegyek és újságot olvasok az asztalnál. Valamikor huszonketten ültünk ennél az asztalnál. Ma már csak ketten ülünk. Az asszonnyal. Több mint egy futballcsapatra való gyerekem volt, de csak hét él közülük. Van tizennégy unokám, két dédunokám. Hetvenkilenc esztendős vagyok. Bigott katolikus családból származom anyai ágon. Nagyapám, apám apja, nógrádberceli volt, kispap; a fölszentelése előtti télen elment Lontóig, megtámadták a farkasok, de ő behúzódott egy tanyába, ott maradt egy ideig. Egyszer aztán a juhász elővette a karikást. No, tisztelendő uram, összeszövetkezett a lányommal, vagy elveszi, vagy kilököm a farkasok közé. Mit tehetett volna? Elvette. Anyai részről a család felszabadított jobbágyokból állt, Mária Terézia szabadította fel őket. Az anyám még Ferenc Jóskánál is járt kihallgatáson. Akadt egy kanonok rokonom is, meg egy ügyvéd. Nagyanyám unokatestvére volt Kittenberger Kálmán, Léván állt a háza a Zöldkert utcában. Toka Béla Szlovákia belügyminisztere volt, a halála után huszonkét perccel akasztották fel háborús bűnösként. A tárgyaláson halt meg. Ez a tüdőbajos ember Hlinkának volt a jobbkeze. Hát ugye, fasiszta. A bácsikám volt. Hatesztendős koromban anyám katolikus, apám református iskolába akart adni. Veszekedtek, anyám sírt az utcán. A rabbi megkérdezte, mi a baj? Elmondta. Hát akkor adják zsidó iskolába, mondta a rabbi. Két évig zsidó gyerekekkel nevelkedtem. Egyszer aztán jött a nagybátyám, aki akkor prépost volt. Nem szégyellitek magatokat? Vegyétek ki a gyereket a zsidóktól! Így kerültem katolikus iskolába. Egy klastromban nevelkedtem. Reggel öt óra előtt öt perccel csörgött az óra. Ebédkor nyolc papot kellett kiszolgálnom. Tanultam. 1920-ban elvitt a prior Nagyszombatba kispapnak, de kidobtak, mert bejöttek a csehek, magyar papra nem volt már szükség. A gimnáziumot nem tudtam befejezni. Apám már fertőzött ember volt, azt mondta, urat nem nevelek, de papot se! Így lettem cipész. 1926-ban kiléptem az egyházból. Ettől kezdve baloldalinak ismertek Léván. Olvastam Marxot, Lenint, ha beszélni, agitálni kellett, mentem. Az egyik tüntetésen a cseh csendőr beverte a fejemet. Később kitelepítettek Szlovákiából. Egy vagonnal jöttem, pedig mások két-három vagon holmit hoztak. Idekerültem ebbe a sváb faluba. Itt mindjárt ki is raboltak. A magyarok. A telepesek. Már 1945-ben jöttek ilyenek Halasról. A feleségem is telepes. Ezek mindig azt nézték, mit lehet lopni? Megkapták a svábok házát, eladták, mentek a másikba. Csőcselék volt. Már csak egy-kettő van belőlük a faluban. Én a Volksbund pénztárosának a házát kaptam meg. Az az igazság, a gazdag svábok nem mentek el, csak a szegények. Azok voltak a bundisták is, akiknek semmijük sem volt, s a Bund által reméltek valamit szerezni... 1947-48-ban minden este feketébe öltöztek a svábok, kiültek a házak elé, mint a varjak. Gondolom, gyászolták magukat. Én begyűjtési felügyelő voltam. Tudtam, hogy van a sváboknak feketén földjük, amit nem vallottak be, s titokban művelték. Hordták a bort Pestre. A kukoricát jó drágán adták el a bányászoknak Dorogon, Tatabányán... Ugye, a parasztfifika. Nem azért mondom, de voltak begyűjtési sikereim. Komoly sikereim. Úgyhogy velem ijesztgették a gyerekeket a svábok. Jól viselkedj, mert elvisz Asztalos! Féltek tőlem. Már a kezdet kezdetén is. Hej, de szép idők voltak! Vonultunk a falu utcáin fel-alá, énekeltük, hogy öt perc az élet, öt perc és nem tart tovább. Persze, a sváboké! Nekünk állt a világ... Most, hogy így visszagondolok, megkérdezem magamtól, mire volt jó ez az egész? Hasznot nem szereztem, csak gyűlöletet. De csinálni kellett, különben elvitt az ávó. Politikailag fejlettebb voltam, mint a svábok, az tény. Mikor átjöttem Magyarországra, rögtön beléptem a pártba. A kommunistába. Rengeteg politikai munkát rám nyomtak. Községi és téeszpárttitkár is voltam. Beszédet mondani, menni! Ez volt az életem. Ezt nagyon szerettem. Aztán jött 1956. Féltem, hogy a svábok megölnek, felnégyelnek, rám gyújtják a házat. De csak két pofont kaptam. Amikor megint mi jöttünk, megnyugodtam. Csak az a baj, hogy mire észrevettem, megöregedtem. Az első gyerekemet 1937-ben írattam be az iskolába, az utolsó 1967-ben érettségizett. Közben elmúlt az élet. Betegek vagyunk, az asszony is, én is. Egyedül vagyunk. Mihozzánk soha nem jön senki, a falubeliek át nem tennék a lábukat a küszöbünkön semmi pénzért. Mit tegyek? Elolvasom az újságot, közben elszunyókálok, félálomban a salátámra gondolok, ami fölé fóliaalagutat kéne csinálni, mert kieszik a galambok. Ilyesmiken gondolkozom. Meg aztán szemmel tartom azokat, akik nem lépik át a küszöbömet. Ebben a faluban én mindenkiről tudok mindent. Ez még jól jöhet. Tudom, hogy ott szemben egy sváb, Franz, rosszul alszik, minden éjjel felgyújtja a lámpát néhányszor, éjfél körül kezdi. Odébb egy kislányt, Dianát, ilyenkor támaszt a kapunak a fiúja. Végig szoktam nézni. Arrébb négy órakor kel fel a gazda. A következő szomszéd, Gábor, öt órakor már a buszhoz siet. János negyed hatkor csörgeti az órát, még azt is tudom, hogy rögtön a méhészetről kezd studírozni. Aztán az állataihoz indul, a három bárányhoz, amiket cumin nevelt, és a két süldőhöz. Amíg melegszik a moslék, János mosdik, borotválkozik. Emerre Nagy Józsefék laknak, az asszony hatkor ébred, először a csirkéket eteti, közben énekel. Nem vagyok sváb, de már megtanultam a nótáját. „Alle Madl lachen, alle Madl lachen, Wen die Buaba die Hosa aufmachen. Ó, Susane, ó, Marianna, ist das Leben doch so schön. Ó, Susane, ó, Marianna, ist das Leben schön.” A férje közben a négy süldőt eteti, hallgatja az asszony énekét. Még azt is tudom, hogy szereti hallgatni a sváb dalokat, pedig ő magyar. Néha kihallgatom őket. Etetés közben odaszól neki a felesége. Képzeld, egész éjszaka ezt a szilvamagos nótát énekeltem! Nagy József csodálkozott. Nem hallottam. Álmomban, te! Szerepeltünk a televízióban Midivel, a falubeliek néztek minket és azt mondogatták, hogy nézzétek, szerepel a Cila és a Midi!... Látja? Még a legtitkosabb vágyaikról is tudok!
A sváb
Rosszul alszom. Alig alszom el, felriadok. Fölkapcsolom az éjjeli lámpát, megnézem az órát: öt perc múlva háromnegyed egy. Eloltom a lámpát, hanyatt fekszem a sötétben. Egy meccs jár az eszemben. Milyen különös! – mondom magamban. Ki vagyok én voltaképpen? Kicsit később válaszolok rá, csak úgy magamban, ahogy az ember hangtalanul beszél. Én egy néma levente vagyok. Igen. Néma levente. Hatesztendős voltam amikor meghalt édesapám. Akkor kezdtem hallgatni... Később? Járt velem egy félős fiú, aki nem akart megmaradni az iskolában, ezért a szülei cukrot vittek a tanító néninek, hogy adjon néha a gyereknek. Az egyik délután két kölyök elvitte a cukrot. Rám fogták a lopást. A tanító néni és a tanító úr nagyon megvert, annyira, hogy bevallottam, igen, én vittem el. Ekkor lettem igazi néma levente. Tudod a leckét? Hallgattam. Kaptam hat fenekest. Hallgattam. Éveken keresztül. Ötödikben új tanítót kaptunk, nála már majdnem jeles lettem... Tizenkét esztendős koromban beálltam egy paraszthoz gulyásnak. Jó dolgom volt. Kaptam enni, szép ágyban aludtam. Az egyik nap kendert vittek áztatni. A gazdám hívott, menjek én is. Gyere velünk! Nem mehetek, őriznem kell a teheneket! Szegény gazdám akkor fulladt bele a kenderes vízbe. Anyám nemsokára hazahívott. 1938-ban egy nyolcvan holdas paraszt elvitt kanásznak. Ötven-hatvan malacra, tizenkét tehénre és birkára vigyáztam. Etettem, dédelgettem őket egész évben. Reggel, mikor még hűs volt, kimentem velük a legelőre. Sokat dolgoztam, kemény esztendő volt. A gazdámék a szőlőben serénykedtek, mire hazajöttek, igyekeztem mindent rendbe tenni a gazdaságban. Amikor megérkeztek, a gazdám nem szólt, de láttam az arcán egy halvány mosolyt. Elégedett lehetett. Ma is látom a mosolyát. A gazdám jóvoltából lettem én ilyen dolgos, talán azért, hogy lássam azt a mosolyt. A következő évben bekerültem a falunkba. Tizenhárom esztendős voltam, négy lovat ápoltam, hajtottam. Tavasszal a gazdámnak fölrepedt a gyomra, minden nehéz munka énrám maradt, még a zsákolás is. Három évig dolgoztam ennél a gazdánál. 1941-ben a bátyám megnősült, én pedig otthon maradtam, mint családfenntartó. De a házasság nem sikerült valami fényesen, a bátyám hazajött. Ekkor Szivácra mentem szolgálni: istállóban aludtam, barátaim sem voltak. Hazajöttem. Édesanyám sírt. Télnek nézünk elébe, mi lesz velünk? Másnap elindultam Vaskútra helyet keresni. Újévig ott dolgoztam. Tizenhét évesen ismét Vaskútra szegődtem. Azt mondta a gazda: Ötven pengővel többet adok magának, mint a legtöbbet kereső béresnek. Nagyon jó dolgom volt. Igaz, istállóban aludtam, de ágyban. 1943-ban a bátyám katonaköteles lett, itthon maradtam. Őszig, a bátyám bevonulásáig segédmunkás voltam egy kőművesnél. Ősszel én vettem át a birtok vezetését... Birtok? Öt hold szőlőn, tíz hold földön gazdálkodtam. A negyvennégyes év nekem nagyon jól sikerült. Örült édesanyám. Na, fiam, ha minden jól megy, kapsz új fogakat! Ekkor már foghiányos voltam. 1944 őszén jöttek a rémhírek, majd októberben az oroszok is. Kiálltunk az utcára, néztük őket. Mosolyogtak. Hát ezek is emberek! Odanézz, Hans! Látod, Jirg! Mosolyognak! Látod, Stefl? Hát ezek is emberek! December 26-án jött az ukáz. Tizennyolctól negyvenöt éves korig minden férfi, tizennyolctól negyvenéves korig minden nő jelentkezzen a tanácsnál két heti élelemmel, ruhával, mert munkára viszik őket. Senki sem jelentkezett önként. Nemzetőr voltam, razziáznunk kellett. Mentünk is, mondtuk mindenkinek, hogy húzza a büdöset, amíg nem késő. Aztán az oroszok feldühödtek, lefegyvereztek minket, de elmehettünk. Délután elballagtam a tanácshoz, hogy mi újság? Behívtak, kérdezték az adataimat. Átvittek egy másik szobába. Ott már ültek hatan. Hajnalban édesanyám beszólt az ablakon, hogy mit csomagoljon? Egész éjszaka hordták befelé az embereket, reggelre lettünk vagy nyolcvanan. A névsorolvasás után lovas katonák kísértek minket Halasra, a gyűjtőtáborba. Január 5-ig naponta hoztak embereket Nemesnádudvarról, Császártöltésről, Hajósról. Svábokat. A nőkkel együtt voltunk vagy ezerkétszázan. Január 9-én sorakozó. Kihajtottak minket az állomásra, be a tehervagonokba. Sejtettük, hogy hosszú út áll előttünk. Másnap, amikor megálltunk, román beszédet hallottunk. Pár nap múlva széles nyomtávú vagonokba raktak bennünket. Teleszedtük magunkat haverokkal. Tetvekkel. Január 29-én Krivojrogba értünk. Bekísértek a lágerba. A lakosság köpködött, kövekkel dobált, azt hitték az emberek, hogy mi vagyunk a háborús bűnösök. Csak néztem őket: szegények! Úgy álltam ott, mint egy néma levente. Azóta is szinte minden éjszaka visszapörgetem az életemet. A fogságot is. Egymás hegyén-hátán aludtunk. Másnap ágyakat csináltunk. Csupasz deszkán háltunk. Mi jártunk jól, akik vittünk dunyhát, párnát. Két hétig tétlenül üldögéltünk a lágerben, vidámak voltunk, nem gondoltunk semmi rosszra. A baj akkor kezdődött, amikor elfogyott a hazai. Tizenöt-húsz embernek jutott egy vödör savanyú paradicsom vagy kása. Három ember meg tudta volna enni. Sok vita volt a kaján. Egy szép napon fölsorakoztattak az udvaron, külön a parasztok, külön az iparosok. Én buta fejjel az iparosok közé álltam, hátha nem kell odakint fagyoskodni. A parasztok a bányába kerültek, kaptak egy kiló húsz deka kenyeret, háromszori kaját, odalent jó meleg volt, még szenet is tudtak vinni a lágerbe. Az iparosok egy Kamenka nevű bányába kerültek, szétbombázott szénelosztót kellett tíz méter magasan szétverni. Ablak semmi, a huzat óriási, hideg volt. És veszélyes. Néha elvittek a vasúthoz havat hányni. Hatvan deka kenyeret kaptunk, reggelit, ebédet. Szűkös adag volt. Itt meg lettek tizedelve az emberek. A kemények, edzettek maradtak meg. Naponta hat-nyolc ember meghalt! Reggelente sorakozó. Negyedik század vigyázz! Majdnem elszédültünk, amikor összevágtuk a bokánkat, olyan gyengék voltunk. Jelentés a századparancsnoknak, hogy hány beteg van. A szimuláns kurva anyjukat! És kizavarta a betegeket. Este két-három halottat vittünk haza pokrócban. A temetés nagyon csúnyán zajlott le. A halottat meztelenre vetkőztették, belökték egy kamrába, ott hevert hat-nyolc hulla. Később kivitték őket a hatvan-nyolcvan centis gödörhöz, belelökték a fagyott földbe. Volt ott egy lágerbolond, egy civil, helybeli bolond, az ásóval vagdosta a halottak kezét vagy lábát, ha kiállt a földből. Másnap láttuk, hogy a kutyák kihúzgálták a halottakat és marcangolták. Negyvenhatban tettek le kereszteket, azokra írtak is egy-egy nevet, pedig hat-nyolc ember feküdt ott... Tavasszal átkerültem a gyárba, forgácsológépek közé. Az anyagmozgatás és a gépjavítás volt rám bízva. Ez már jobban tetszett. Ősszel villanyszerelőkhöz kerültünk, paradicsomföldön, uborkaföldön is dolgoztunk, ettünk, zabáltuk a kukoricát és a tököt, úgy zabáltuk, mint az állatok. Ki voltunk éhezve. Kiszöktünk a faluba, kéregettünk egy kis hlebát, megsajnáltak, néha adtak is valamit, egy kis levest, száraz kenyeret... De volt olyan hely, ahonnan kizavartak. Szenet, deszkát loptunk a gyárból, ezért is adtak valami ennivalót. Az oroszoknak eladtuk a dunyhát, a fölösleges ruhaneműt, ez is javított a koszton. Enélkül aligha maradtunk volna meg. Kint a földön a nadrágba csúsztattuk az uborkát, mikor mit, amit találtunk, bevittük a táborba. Egyszer komoly baleset ért. Egy drótkötél majdnem leszakította a két lábamat. Öt hétig jódoztak, de mindig nagyobb lett a seb. A szobámbeliek naponta hoztak lopott kukoricát. A húsz deka kenyeremet cseréltem el négy-öt csőre. Lemorzsoltam, megfőztem. Jó sok lett. Jól meghíztam tőle. Aztán kiírtak munkára. A tábortól egy kilométerre dolgoztam. Jó hely volt. Itt két nacsalnik keze alatt robotoltunk öten. Valami méreggel dolgoztak ott az asszonyok. Csomagoltunk, cimkéztünk. Akkor már sztalon, vagyis ebédjegy járta. Előfordult, hogy az asszonyok nekünk adták a sztalonjukat. Vagy száraz kenyeret kaptunk tőlük. Mikor mit. Medvecukrot loptunk, teát készítettünk belőle. Ezért is kaptunk napraforgó pogácsát. Innen, sajnos, elvittek minket egy kőbányába. Rengeteg kő hevert ott berobbantva, össze kellett stócolni. Itt nem lehetett szajrézni, csak a lágerkaja volt. Hát ezt nem lehet kibírni! Önként jelentkeztünk a bányába. Lekerültünk a kilences bányába, csupa orosz közé. Először láttuk a bányát, de hamar beletanultunk a munkába. Kaptunk szalonnát, amerikai vérkonzervet, húskonzervet. Volt benne kalória... A húgom és az a lány, akinek otthon udvaroltam, szintén kikerültek Oroszországba. Körülbelül öt kilométerre tőlünk volt egy másik láger, de mi nem tudtuk, hogy ott vannak. Amikor a mi táborunk kezdett szétoszlani, abba a lágerbe vittek. Itt nagyon hidegen fogadtak. Marha hosszú blokkok voltak, fűtőtest nélkül. A folyosó közepén állt egy üstház, de mit fűtött az? Kétujjnyi jég volt az ablakon. Így feküdtünk a priccsen. Keresett a húgom, üzenetet hozott a barátnőmtől. Lisi szólt, hogy menjél át a konyhába! Ő ott dolgozott. Adott egy kis vajas kenyeret, pörköltöt, mikor mit. Kellett a kaja. Veszélyes munka a vájáré, sok volt a baleset. Munka után először mindig Lisi szobájába mentem, a párnája alatt találtam kenyeret, ezt-azt. Nekem tette oda. A konyhában is adott. Ekkor hatvannyolc kiló voltam, ennyi még soha. Sziléziai németeket is hoztak a lágerbe, s ezek uraltak minket. A lányokat is akarták kettyintgetni. Lisit is kinézték maguknak, de nem jött össze a dolog. Erre kidobták a konyhából. Lisi csillés lett a bányában, én vájár. Eddig ő segített nekem, most én neki. Fizetést is kaptam, igaz, nem sokat, de azt odaadtam Lisinek. Egymásért csináltunk mindent. Egy vájár normája két és fél tonna volt. Ha túlteljesítettük, kaptunk egy kis vajat, nyers tésztát. Lisi vett egy liter tejet a bazárban, megfőzte benne a tésztát. Már nem éheztünk. 1947 őszén jött a hír, hogy az asszonyok hazamennek. Lefertőtlenítették őket, már munkába se mentek. Nagy lett a munkáshiány, ettől kezdve nekünk tizenkét órázni kellett. Rengeteget dolgoztunk, kimerültünk. Egy este beszélgettünk Lisivel a lágerben. Franz, amíg életjelt adsz magadról, várok rád. Lisi, ha élek, megkereslek és feleségül veszlek. Aztán úgy vitték el őket, hogy el sem búcsúzhattunk egymástól. Ez nagyon letört engem. Majd hoztak asszonyokat egy másik táborból, civil román nőket. Visszaállt a nyolcórás munka. Kicsit magunkhoz tértünk... Jött a nagy pénzváltás. Száz régi rubel ért tíz új rubelt. Mi csak negyven rubelt kaptunk, mint előtte, de jól jöttünk ki, mert ebből nem százhúsz rubel volt egy kenyér, hanem három. Elég szép élet következett. Pénzünk volt bőven az új rubelből, kimentünk a városba, azt vettünk, amit akartunk. Még bort is vásároltunk egy hordóval, berúgtunk, mint a szamarak. De elismert dolgozók voltunk. Előfordult, hogy a bányában jött a nyomás. Jött lefelé a mennyezet, a dúcok meghajoltak, gyönyörűen zenéltek, eltörtek, a mennyezet meg csak jött, jött lefelé, aztán megállt negyven centinél. De akkor is alá kellett mennünk, menteni, ami menthető. 1947 végén kezdtek érkezni a tábori lapok. A századparancsnokon múlott, kinek adta oda. Én is írtam Lisinek, anyámnak. Anyám egyszer nem írt vagy három hónapig. Lisit kértem, írja meg, mi van vele. Megírta. Kidobták a házából, kitelepítették Németországba. Ettől kezdve nem ettem, lefogytam, tönkrementem. A fogolytársaim szóltak: Franz, vigyázz, mert itthagyod a fogad. Igazuk volt. Megpróbáltam. Jött egy román kislány, egy szerelem, talán ez segített felejteni. Már ruhát, cipőt is vettünk, nem álltak mögöttünk a fegyveres őrök, szabadon közlekedtünk. Olyan életem már nem lesz, mint akkor volt. Oroszországban akkor mindent lehetett kapni. Akadt olyan ember, aki jól megszedte magát, vett vagy harminc karórát. Mi már kintről éltünk, a városból, vettünk húst, főztünk magunknak, nem kellett a lágerkoszt. Negyvenkilenc decemberében a délutáni műszakhoz mikor lejött a váltás, azt mondták az éjszakások: még egy nap és elindulunk haza. A lágerben mindenki mulatott, örült. Másnap már nem szálltam le a bányába. Nem reszkírozom az életemet! Hátha éppen ezen az utolsó napon történik valami? Lefertőtlenítettek, hamarosan bevagoníroztak. Mikor a Dnyeperen átértünk, bizakodtunk, mégis hazafelé hoznak, nem munkahelyváltozásról van szó. Behoztak minket Máramarosszigetig. Voltak itt jugók, románok, magyarok. Innen lehetett menni Romániába és Magyarországra, de Tito nem fogadta be a kitelepített svábokat. 1949. december 25-én hajnalban értünk Debrecenbe. Még egy napig kellett várni a papírokra. Akik Németországba akartak menni, azokat külön vették. Én is oda akartam menni édesanyám után. Sokan négy hónapja itt rostokoltak, de nem vitték őket tovább. Így aztán mégis Magyarországra jelentkeztem. Kaptam papírt, húsz forintot, hideg élelmet. Vonattal jöttem Pestre, onnan Kiskőrösre, de akkor már egy csapat ember hazaért a falumba. Mi gyalog indultunk haza. Az esti harangszó éppen megszólalt, amikor beértünk a faluba. A kiskocsmánál nagy tömeg várt, hozzátartozók, ismerősök. Csókok, ölelések. De rám senki sem figyelt. Aztán odalépett egy öreg néni. Te vagy az, Franz? Én. Erre elszaladt. Kis idő múlva jött a nagynéném, nagybácsim, elvittek, otthont adtak nekem. Mikor a szülői ház felé mentem, könnyes lett a szemem. Kérdezte otthon a nagybátyám. Bogarak vannak, Franz? Nincsenek. Akkor jó. Lisiéket is kitették a házukból, most három házzal odébb laktak. Lisi még vár, mondta a nagynéném, és el akart érte szaladni. Ne menjen, majd eljön, ha akar! Másnap este átjött, a nyakamba borult. Rendben volt minden. Ő huszonöt éves volt, én huszonhat. Azt szerette volna, ha mindjárt összeházasodunk, de én kértem egy évet, hogy munkát kapjak, keressek valami pénzt. A bátyám meghalt, a felesége azt akarta, hogy őt vegyem el, már a gyerek miatt is. Lisi sírt. Másnap este megkértem a Lisi kezét. Összeházasodtunk. Nehezen kaptam munkát. Apósom magyar nemzetiségűnek vallotta magát, ezért csak kitették a nagy házból egy ócskába, de nem telepítették ki. Egy évig laktunk itt, ekkor férjhez ment Lisi kis húga, át kellett adnunk a helyet nekik. Én már gyomorbajos voltam ekkor, s apósom molesztálta Lisit, hogy nekem külön főz. Elköltöztünk egy öregemberhez egy nagyon rossz házba. Egy évig laktunk ott, utána Lisi nagybátyjához pakoltunk, hogy ne vigyenek a házába telepeseket. Édesanyám pedig egyre írta a leveleket, hogy menjek ki Németországba. De itt volt Lisi, megszületett a fiam is, nem mehettem. Ötvenháromban az egyik este feketében találtam Lisit. Sírt. Meghalt édesanyád. Két nap és két éjjel sírtam. Szomorú idő volt. Sokszor kért a gyerek kenyeret, s mi nem adhattunk. Nagy szükségben éltünk. Ősz lett, s a nagynéném tett egy megjegyzést, hogy leszerel a fia. Fölöslegessé váltunk. A szőlőtelepre mentünk lakni, egy présházba. Egészségtelen volt a hideg beton, de nem áztunk. Egy évig itt éltünk. A szülői házat egy jugó telepes lakta, el akart menni, azt mondta, ha fizetek neki négyezer forintot, átadja nekem a házat. Kölcsönkértem. Jogtalanul jutottam a házhoz. Naponta kaptunk felszólítást, hogy huszonnégy órán belül hagyjam el a házat, mert a rendőrséggel kilakoltatnak. Én elmentem a munkába, a feleségem elment a gyerekkel a szüleihez, bezártuk a házat. Végül mégis elkaptak, keményen megszorongattak. Egy rendőrnek szánták szolgálati lakásnak. Ment a huzavona, megunták, adtak neki egy másikat. Maradhattunk. Született egy lányom is. Szerettem volna megnézni az öcsémet Németországban, de éveken át elutasítottak. Egyszer a feleségem piszkosul kipakolt a párttitkárnak. Három nap múlva megkaptam az útlevelet. Kimentem a kislányommal a nővéremhez Düsseldorfba. Hét hétre. Egy barátom Hamburgban élt, s tudtam, hogy azt a várost hamuvá bombázták. Sajnáltam, hogy a romok között él. Elindultunk. Egy bőrönd élelmet vittem, de elvették a határon. Odaát tisztaság volt, csak imitt-amott lehetett egy-egy romos házat látni. Szépen fölépült Németország. Mindenük volt. Be kellett jelentkezni a városházán. Kaptam zsebpénzt. A kislányomat új ruhába öltöztették. Meghökkentem. Egy vesztes ország így tud pazarolni? Ezután már többször találkoztunk. 1967-ben az öcsém jött haza Amerikából, egy év múlva a húgomék Németországból. Utána mi mentünk ki kétszer is Németországba... Én mindig a téeszben dolgoztam, de egyre betegebb lettem... Érszűkület. Szegeden megműtött egy orvos. Mikor magamhoz tértem, megfogtam a lábamat. Ez igen! Olyan meleg, mint a parázs! Hamarosan elmentem Amerikába. Hát ami ott volt! Azok az autók! Azt a hétszázát! Az öcsém farmjára szeletelve hozták a kenyeret. Megjött a nővérem is. Utazgattunk. Niagara, Chicago... Száztíz emeletes ház! Nagy élmény volt. Hazajöttem. Leszázalékoltak. Nagyon kevés nyugdíjat kaptam. Megműtötték a másik lábamat is. Kár, hogy idő előtt tönkrementem. Sokat tudtam volna még dolgozni... Mire idáig érek gondolatban, reggel lesz. Moslékot melegítek a disznóknak, megetetem a csirkéket is, kezet mosok, reggelizek. Közben azon töprengek, hogy ki kell szedni a kályhából a salakot, előkészíteni a szenet, délelőtt szőlőt metszeni a ház előtt. El is végzem, amit elterveztem. Délután a szőlőben dolgozom: Este már fáradt vagyok. Ellátom az állatokat, megvacsorázom. Hamar lefekszem. Mint mindig, egy magyar-német meccsről álmodok. Ülünk a stadionban, körülöttünk üvölt a tömeg, hogy hajrá, magyarok! Aztán a németekhez kerül a labda, felugrok, kiabálok, de mellettem hadonászik a többi falubeli is, Khare, Mihl, Hans, Pácse, Jose, Jirg, az ülés tetején ordít Paule Vatr, de még az asszonyok is, Heli, Khade, Rozl, Lisi, Rézi Náni, Cila Peez, Midi Peez... Erre ébredek fel először. Kinek drukkolok én? Ki vagyok én?
A délvidéki
Én bácskai magyar vagyok, 1928-ban születtem. A szüleim szegény családból származtak. 1941-ben, amikor bejöttek a magyarok Bácskába, indult egy akció, amely a nagy családokat segítette. Kaptunk földet s pénzt, hogy házat építsünk belőle. Így kerültünk Vajszka községbe. 1944. október 9-én el kellett hagyni az itt épült telepet. Jött a csendőrség, hogy közelednek a jugók, gyerünk! Három hétig éjjel-nappal kocsin voltunk. Tető alatt mi nem aludtunk, csak a nők. Én a kocsi alatt háltam, ha esett az eső. Ha nem, akkor a kocsi mellett. Így értünk Somogy megyébe, Büsü községbe. Onnan a németek akartak minket kihajtani Németországba, de a lovaink már csaknem felbuktak a fáradtságtól, nem tudtak továbbmenni. A községházán adtak ideiglenes letelepedési engedélyt. Kaptunk egy szobát, egy konyhát, egy istállót. Nyolcan voltunk: a nagyapám, a szüleim és az öt gyerek. Alig vittünk magunkkal valamit a lovaskocsin. Dolgoztunk. Az idősebbik bátyámat a németek levették a kocsiról katonának, de ő megszökött. Visszament a szülőfalunkba, Bácskába. Onnan a partizánok vitték el harcolni. A másik bátyám is lemaradt, bevágták a hadifoglyok közé. Büsüből a németek elvitték az összes lovat, így apám fuvarozott a falu népének. Én egy paraszt bácsinál lettem béresgyerek. A gazdám Amerikából jött haza, tizenhat hold földje és fél hold szőlője volt. A munkám fejében ez az ember a családunknak élelmet adott, tüzelőt is kaptunk, s a lovainknak takarmányt. Tizenkét fejőstehene volt neki, ugyanennyi növendékmarhája, anyadisznói, süldői. Ezeket a jószágokat én láttam el. Az asszony egyedül fejte a tizenkét tehenet. Kérdezem tőle. Terus néni, nem segíthetnék? Tudsz fejni? Tudok. Hát nem bánom... Fejtem. Mire Terus néni megfejt egyet, én megfejtem kettőt. Jaj, de örült! Elvitt a boltba, hogy megvegye a legszebb sajtárt. Meg is vette. Azt akarta, hogy aludjak bent a szobában. De én nem. Az istállóban maradtam. Mondták, hogy Józsi, aludjál, amíg én nem jövök az istállóba, ne kelj fel! Mondom, jó. De én nem tudok jól aludni, már akkor sem tudtam. Korán felkeltem, kiszedtem a trágyát a tehenek alól, aztán megfejtem őket. Az olajmécses mellett. Fél hétkor jött Terus néni, hogy Józsi, itt vagyok, fejhetünk. Akkor már ott álltak a tele kannák... Sokat dolgoztam. Itt robbant fel a kezemben egy gyutacs is, mert valahogy a tehenek elé került, én pedig ki akartam dobni. Három ujjam odalett a jobb kezemen... Mátyás bácsi és Terus néni ott akart fogni Büsün, mert a fiuk meghalt a háborúban. Azt mondták, hogy mindent rám hagynak. De én csak eljöttem a családdal Izsákra 1945. március 1-jén. Két bátyám odavolt, nem maradhattam Büsün. Izsákig tíz napig rázattuk magunkat a szekéren. Onnan 1946. január 2-án jöttünk Hajósra. Addig velünk volt az idősebbik bátyám. Apám kapott egy házat a falu szélén, kaptunk földet, dolgoztunk. Svábok házában laktunk. Tizenöt hold földön, egy hold szőlőn annyit nem tudtunk termelni, hogy az adót kifussa. Ezért a bátyámmal együtt elmentünk dolgozni a téglagyárba. Ott minden szombaton fizettek. De hiába: adtuk az adóba. Ez így nem lesz jó, mondta a bátyám. Huszonegy éves vagyok. Mondom, én meg tizenkilenc. Tudod mit? Nősüljünk meg! Jó. 1949-ben nősültem meg, a bátyám pedig pár hónap múlva. A feleségem sváb volt. 1945-ben őket is kitelepítették. Egy reggel kopogtattak az ablakukon, az apját keresték. Bundista vezetőnek volt felvéve, pedig az unokatestvére volt az, azonos névvel. Mentek a nemzetőrök, hogy öltözzön, menjen velük. Hová? Táborba. El is vitték, be is csukták. Kalocsára hurcolták. Olyan istállófélében laktak, csak szalma volt benne. Egy hónap múlva elvitték a feleségét és a lányát is. Egy kis zsírt vihettek, meg ami rajtuk volt. A mostani feleségem akkor tizennégy éves volt. Őket is Kalocsára vitték, dolgoztatták őket. Csak enni kaptak. Letetvesedtek. Voltak az istállóban vagy kétszázan. Mint a tehenek. Ott tartották őket egy fél évig. Onnan elvitték őket Izsákpusztára, de már ment velük apósom is. Három hónapig voltak itt, ekkor mindhárman megszöktek, elbújtak anyósom testvérénél, Hajóson. Két-három napig keresték őket. Utána Németországba akarták kivinni a családot, de elbújtak egy tanyán. Nagyon szegények voltak. A házukban telepesek laktak, azok is olyan szegények, hogy a házbért sem tudták kifizetni. Kilencszer hurcolkodott a feleségem családja, mire visszatérhettek a házukba. A feleségem elment szolgálni Miskére, csak ennivalót kapott, meg egy hónapra három méter kartonanyagot.. Ott dolgozott négy évig. Amikor feleségül vettem, belépett a téeszbe. A magyarok meg a svábok akkor nem szerették egymást. Ha egy sváb lány magyarhoz ment férjhez, azt mondták, azért, mert nem kap svábot. Én sokszor elhallgattam a feleségem énekét, mert énekelni nagyon szeretett, s azon gondolkozta, milyen sokat szenvedett az ő fajtája is. Sokszor énekelte a Szegény svábság című dalt. Szegény svábság, magyar földön rossz helyzetbe jutunk, / Nincs már nékünk otthonunk, kiben bízhatunk, / Egész világ gyűlöl minket, de bűnben nem vagyunk, / Az Isten nem hagy el minket, mert hozzá hűk vagyunk. / Oly szorgalmasan dolgozunk korántól későig, / Vagyonunkat úgy szereztük és most elveszik. / Az ajtó el van zárva a saját házunkban, / Azért állnak fiaink a lövészárokban. / Sok bajtárs hagyta életét a nagy csatában kint, / És most árulók vagyunk s gettóba jutunk. / Nem fogunk mi elcsüggedni, ha gettóba jutunk, / Az Isten nem hagy el minket, mert hozzá hűk vagyunk. Valahogy így van ez a nóta, de az asszony jobban tudja. Ő sváb, én magyar, de nem baj, jól élünk. Én is beléptem a téeszbe 1950-ben. 1953-ig voltam a tagja. Nem kaptunk pénzt. Kiléptem. Elmentem ide is, oda is, ahol többet fizettek. De 1964-ben ismét a téeszbe kerültem. Rakodó lettem egy teherkocsin. Jól kerestem. Nyolc évig voltam rakodó, a társammal egyetlenegyszer sem vitáztunk. Utána fejőgulyás lettem két évig. Utána egy évre táppénzre vettek a derekammal. Akkor megtettek portásnak, de nagyon kevés volt a pénz. 1975-ben elmentem a kőművesekhez segédmunkásnak. nem akartam, hogy a két lányom lemaradjon a többitől. 1983-ig voltam segédmunkás. Nehéz munka volt nagyon, a kezem miatt is. Akkor kaptam a mostani helyemet a portán. Megvagyunk. Reggel felkelünk, a feleségem megeteti a csibéket, közben énekel. Noch amal a Spritz, noch amal a Spritz, / Durch die Weibr ihren Jupa Schlitz. / Ó Susane, ó, Marianna, ist das Leben doch so schön. / Ó Susane, ó, Marianna, is das Leben schön. Én a négy süldőt etetem, hallgatom az asszony énekét. Amikor egymás közelébe kerülünk, odaszól a feleségem. Képzeld, egész éjszaka ezt a szilvamagos nótát énekeltem! Nem hallottam. A feleségem nevet. Álmomban, te! Szerepeltünk a televízióban a Midivel együtt. A falubeliek pedig néztek minket és azt mondogatták, hogy nézd már, szerepel a Cila meg a Midi! Ezt énekeltük. Alle Jahr a Kind, alle Jahr a Kind, / Bis es secks und dreissig sind. / Ó, Susane, ó, Marianna, ist das Leben doch so schön. / Ó, Susane, ó, Marianna, ist das Leben schön. Később megreggelizek, ma például véres hurkát ettem savanyú paprikával, s ittam rá egy fröccsöt a saját boromból. Előhozom a kerékpáromat, kimegyek a présházhoz, hogy hazahozzak három vödör krumplit és öt liter bort. Fél tízkor már úton vagyok hazafelé. Bemegyek a lányomékhoz. A kisunokám az emeleten fekszik, influenzás. Megnézem, kicsit játszok vele. Aztán hazamegyek, felteszek főni egy bogrács krumplit, készítem a malacoknak az ebédet. Én is harapok valamit, aztán ledűlök egy kicsit, leeresztem a redőnyt az utcai szobában, a fejemre húzom a dunyhát, hogy ne halljam a kinti zajokat. Mikor felébredek, már jön hazafelé az asszony, útközben bevásárol, mindig tolakszik a pénztárnál. Itthon főz egy kis krumplilevest kolbásszal. Szeretem. Iszok rá egy fröccsöt, elköszönök és szép nyugodtan végigkarikázok a falun. Mostanában az a kétszáz négyszögöl szőlő jár az eszemben, amit hat éve telepítettem a pincénél. Most már szépen terem a kékfrankos, a piros és a fehér szlanka, a kövidinka és a csemege is. A sorok közé majd hagymát és sárgarépát teszek a laposba, a partos részre pedig dinnyét. A falu szélén, a gépműhelynél leszállok a nyeregből, hogy leváltsam a portán a testvérbátyámat. Szervusz, bátyám! Szervusz, Öcsi! Mi újság, bátyám? Három kocsi még úton van, hat óra után jönnek. Más újság nincs? Egy idegen kocsi is jön Dunaújvárosból. Minek? Salakot hoz. Értem... És mit veszel az unokád névnapjára? Majd veszünk valamit... Na, szervusz, Öcsi! Szervusz, bátyám! Körüljárom a telepet, felkapcsolom a lámpákat. Ülök a portásfülkében. A kocsik késve, de megjönnek. Aztán csend lesz. Lassan múlik az idő. Meghallgatom a híreket, a Himnuszt, aztán elzárom a rádiót. Itt háború, ott háború. Az ember soha nem tudja, hány perc az élet.

Shalom
Az akcent
Biztos sok itt a nyelvi hiba, de azért ne csóválja a fejét, mert látnám én magát miután negyven évig nem írt, nem beszélt magyarul, hogy tudna hibák nélkül megszólalni!
Azért bocsánatot kérek a magyar nyelvtől!
Nem beszéltem magyarul negyven évig, nincs kivel, nincs alkalmam. A feleségem már Izraelba született.
A magyaroknak nagyon nehéz héberül megtanulni. Én nem tartozom közéjük: nem akarok dicsekedni, de perfektül beszélek héberül. Kénytelen vagyok, mert héber író akarok lenni, héberül szeretnék írni. De az akcentot nem lehet kijavítani ötven év alatt sem. Pedig még színészkedek is. Fellépek. Évekig szerepeltem színpadon. Stand up comedy... Hogy mondják ezt magyarul?... Egyedül. Úgy, mint Hofi. Egy-másfél óráig csak én és a mikrofon. A humoros dolgaimat adtam elő, évekig. Az akcentot mégsem lehet kijavítani. Marad a magyar akcent. És mikor visszajövök Magyarországra, felfedezik az akcentomat. A hajdúsági akcentomat. Úgy éljek!
Jókedvű elődök
Apám részéről Biharnagybajomba valók a nagyszülők, anyám részéről Hajdúsámsonba. Az a gyanúm, hogy a humor mégiscsak az anyám részéről jött be a családba. Voltak onnan nagybátyáim, akiknek népies humorja volt. Az én humorom, merem mondani, kifinomult, az már szofisztikált. Az ő humorjuk nem volt kifinomult, mégis mindig vicceket csináltak. Eredeti néphumor volt az övék. Megmaradt egyetlenegy unokatestvérem Debrecenben: ő mindig mesél nekem a papájáról meg a nagybátyjukról, akinek csodás humorja volt. Magas, hosszú ember volt, ment gyalog Sámsonból Debrecenbe, és egy parasztszekeres kocsis felajánlotta neki, hogy elviszi.
– Jöjjön Ignác bácsi, szálljon fel a kocsira!
Azt mondja erre.
– Nem, köszönöm szépen, ma én sietek!
És szaladt tovább. Ez a fajta humorja volt.
Az anyám részéről a nagymama is ilyen futós volt mindig. Odaszólt a nagypapának.
– Feltettem a tejet, vigyázz már rá, mert én beugrom Debrecenbe!
Gyalog.
Nevető család
Nagyon-nagyon egyszerű családból származom. Édesapám szabómester, anyám háziasszony Négy testvér lett. Az idős testvér szintén szabóságra ment, a másik testvér nyomdász lett Pesten. S lett egy nővérem. Én voltam a legfiatalabb.
Gondolkoztunk, honnan jött oda a családba az a humoros gén. Mert az apámnak semmi humorérzéke nem volt, de az egész család mégis meg lett áldva humorral. A drága bátyám gyönyörű kuplékat írt. Csodás kuplékat! A második bátyám, aki fiatalabb őnála két évvel, de tíz évvel idősebb nálam, zenés, énekes, táncos komikus volt, s Pesten meg is jelent a Zsidó Színházban. Annak idején elfogadták őt az Ufa filmgyárban: látták és nagy lelkesedéssel felvették. Azt hitték, hogy a Gleichman az egy sváb név. Mikor kiderült, hogy a drágám zsidó, kirúgták. Ezért nem tudta magát és a tehetségét érvényesíteni.
Sajnos, 1942-ben a két testvérem Ukrajnába került munkatáborba. Soha nem jöttek vissza.
Zsongott a ház
A mi kis házunk Hajdúböszörményben volt a református templom mellett. Kassa utca. Böszörmény közepén volt, a Bocskai parknál.
Mi voltunk az izraelita hitközség fiatalságának a központja. De nem csak a fiatalságnak. Éjjel-nappal zsú... zsú... Hogy mondják? Zsúfolt! Nem. Nem ez az. Hogy mondják? Mint a méh... Zsongott! Ez az! Ezt a szót kerestem. Nem beszélek magyarul negyven éve, s most jönnek vissza a szavak. Tehát zsongott a ház reggeltől estig. Akkor nehéz volt a helyzet. Antisemitizmus. Üldözték a zsidókat. Aki akart egy kis jókedvet kapni, vigasztalódni, oda jött. Reggeltől estig lesték a bátyáimtól a vicceket.
Mindig látom magam előtt a bátyámat. A lányok is szaladtak utána, mert klasz sportoló volt. Pénteken délelőtt mindig vasalt. Mindig az udvaron látom őtet, s ilyenkor könnyben a szemem: vasal félmeztelenül, de rajta a nyakkendő és a mandzsetta. Mondom.
– Tibi, mért vagy félmeztelen?
– Mert nagyon meleg van.
– De minek a nyakkendő és a mandzsetta?
– Mindjárt jönnek a lányok látogatóba: mégiscsak ki kell néznem valahogy!
Körül voltak rajongva fiatalokkal. Olyan fajta volt az én két bátyám, hogy egy viccért mindent megtettek. Néha képesek voltak hetekig tervezni egy viccet.
Mikor a fiatalabb bátyám megnősült huszonegy-huszonkét éves korában, felment Pestre. Egy hét múlva anyám kap egy levelet: Drága mama, satöbbi, satöbbi... A levél aljára oda volt írva, hogy mama drága, mi gyereket várunk. Ők! A zsidók! Nem vallásosak, igaz, de tradicionálisak. A mama rögtön visszaírt egy levelet: Fiam, hogy lehet az, szégyellem magam, hogy már egy hét után... Jött vissza a válasz: Mama, már nem maradt elég hely a levél alján befejezni a mondatot, azt akartam írni, hogy mama, gyereket várunk, elküldtük ezt a zsivány gyereket sört hozni nekünk a bótbul, és még nem jött vissza.
Volt nálunk egy öreg patikus, aki antipatikus ember volt... Egy antipatikus patikus... Na, milyen jó vicc? Gyűlölte az egész város, s mindig mondták, Sanyi, menj, hecceld! Ő becsengetett hozzá. Kinyissa az öreg. Azt mondja Sanyi.
– Van magának piócája?
– Igen, van.
– Akkor tegye a vízbe, mert megdöglenek!
Másnap éjjel ügyeletes volt az öreg. A bátyám megint becsöngetett.
– Mit akar?
– Egy aszpirint.
– Ezért jöhetett volna reggel is!
– Igaza van. Majd jövök reggel.
Én kicsi gyerek voltam, de láttam, ahogy őket körülrajongták. Ráadásul a bátyámnak gyönyörű hangja volt. Mikor hazaérkezett Pestről látogatóba, jöttek a zsidó barátai és hallgatták. Láttam, az utcán álltak az emberek, azok is hallgatták... Ez az egész valahogy rámragadt. Biztos van olyan génem nekem is. Igyekeztem kifejleszteni magam, mert én is azt akartam, hogy engem is rajongjanak körül.
Csodás fiatalság
Én 1926-ban születtem. Hajdúböszörményben ezer lélek vallotta magát zsidónak. Közöttük voltak nagyon-nagyon fanatikus zsidók: ortodoxnak is ortodoxok voltak. Az én testvéremék viszont nagyon liberális, szabadszellemű fiatalok voltak. Volt nekünk egy fiatalok klubja, az egyetlen az egész környéken. Ott volt egy könyvtár. Én tizenhárom éves koromban Tolsztojt olvastam, Lermontovot, Dosztojevszkijt, tizennégy évesen már a Bűn és bűnhődést. Műkedvelő előadásokat tartottunk. De ezek a fanatikus, őrült zsidók azt hitték, hogy ott fiúk és lányok táncolnak együtt, ezért éjjel betörtek a mi klubunkba, és össze-vissza szaggatták a kosztümöket. Ilyen őrültek voltak. Később a közösség elnöke csinált köztünk békét. Ki kellett fizetniük. A vezetőjüket úgy hívták, hogy Reb Bóreh Danc. Rab azt jelenti, hogy rabbi. A bátyám írt egy nótát A pécskai cigánysoron dallama szerint. Egy szakaszára emlékszem. Azt mondja:
Előrohan a Bórech Danc,
Rémes pofát vágott,
Mert a földön egy rózsaszín
Kombinét meglátott.
Merre van egy Sulchan Aruch,
Nézzük gyorsan meg hát,
Milyen áldást mond az ember,
Hogyha kombinét lát.
A mai napig is a fülemben van. A legidősebb bátyám írta. Ez volt a mi csodás fiatalságunk! Hihetetlen, hogy ilyen magas szellemű fiatalság volt ott! De amellett ott voltak az őrült, fanatikus, ortodox zsidók is, akikkel konfliktusba kerültünk.
A keresztényekkel viszont nem kerültünk konfliktusba. Hajdúböszörményben nem éreztem antisemitizmust. Rengeteg keresztény barátunk volt.
Elmondok egy megható mesét. Olyan megható! És mi, humoristák, olyan könnyen sírunk! A humor az tulajdonképpen egy páncél. Jó páncél, mert nagyon érzékenyek vagyunk. Az Isten, amit adott az embernek, az a legcsodálatosabb dolog! A humor a legcsodálatosabb ajándék... Akkor most elmondom a megható mesét. Harmincöt évig kerestem a testvéreim fényképeit. Mert nem maradt semmi. Harmincöt év után, 1983-ban jutottam el Magyarországra ismét, s érdeklődtem a fényképek után. Valaki mondta, hogy talán Böszörményben egy Szabó Antal nevezetű embernél van valami. Úgyis akartam jönni Böszörménybe, megkerestem. Az az ember a nyakamra esett! A két bátyámnak a legjobb barátja volt. Azt mondja.
– Harmincöt éve őrzöm ezeket a képeket, mert tudtam, hogy maga egy szép napon ide fog jönni...
Gyönyörű képek! A bátyám van lefényképezve frakkba, cilinderbe, a Mágnás Miskában!
Azzal az emberrel nagyon jó barátságban vagyok, ha jövök Magyarországra, mindig megyek hozzá. A gyermekei úgy szeretnek engem! Ahogy mondják: Zoli bácsi! Odavannak értem...
Szójátékok
Hát, ilyen légkörben nevelődtem fel!
Írok kuplékat és verseket is, s amikor rímeken töröm a fejem, a mai napig az jön a fejembe, hogy csitt, most valahol Újpesten álmodik a nyomor... Satöbbi, satöbbi. Vagy előjön nekem Ady Endre, hogy mit bánom én, ha utcasarkok rongya, de elkísérjen egész a síromba... Ezeket még szavalom a mai napig is.
A szombat délelőtt a zsidóknál ünnep, ilyenkor nem kellett menni iskolába. A testvéreimmel az ágyon álltunk, és verseket szavaltunk. Hálóingben. Mindenki sorrakerült: Ady, József Attila, Toldi Miklós... Ez egy csodás kulturális légkör volt. Karinthyról már nem is beszélek, a mai napig is tőle lopkodok.
Az én humorom a magyar humor. A szójáték, amit sajnos, nem lehet lefordítani. A mai napig arról álmodok, hogy egyszer ki tudok találni egy olyan szójátékot, mint Karinthy: Gombolkozom, tehát fagyok...
Ötven éve nem gyártok magyarul szóvicceket.
Most Hajdúszoboszlón vagyunk, hátha használna a gyógyvíz a feleségemnek. Tegnap mondta nekem az ápolónő.
– Látom, hogy a feleségének baja van, ha nem jobbfelől esik a korlát!
A bal keze van lebénulva, így a jobb kezével fogja a korlátot. Mondom.
– Olyankor én vagyok a korlát.
Tetszett a feleségemnek, meséli is mindenkinek.
– Az én férjem egy korlátolt ember!
Rajtakaptam magam: te jó Isten, ötven év után csak visszajönnek a magyar szójátékok!
A héber nyelvű könyvemben is főleg szójátékokkal foglalkozom.
Szomorú időszak
Következett a szomorú időszak: munkatáborba vittek 1944-ben. A testvéreim akkor már Ukrajnában voltak, szintén munkatáborban. Később tudtam meg, hogy akkor, sajnos, már nem is éltek. A családot a gettóba vitték: apámat, anyámat s a nővéremet. Deportálták őket, tudom, hogy Auschwitzba kerültek, ott mentek fel az égbe a kéményen keresztül.
Én Tápiószentmártonba kerültem. Munkatáborba. Nagyon nehéz volt! Borzalmasan nehéz volt! Dolgoztunk tizenkét órát egy napon, enni keveset adtak, mindig éhesek voltunk. Bogárhátú utakat csináltunk, meg gyeptéglákat a németeknek a repülőtérre. A keretben voltak jó emberek, de szadisták is akadtak. A mai napig is érzem a szúrását a csalánnak. Egy Szakállas nevezetű szakaszvezető kényszerített bennünket a csalánba, mert nem jól énekeltünk, mikor jöttünk vissza a munkárul. Tizenkét óra munka után még jól kellett énekelni! Ez a Szakállas nevű félmeztelenül belekúszatott minket a csalánmezőbe. Aki nem kúszott, a revolvert a homlokához nyomta.
– Csússzál vagy lövök!
Soha nem felejtem el. Nehéz volt, de a humor ott is segített. Elsősorban az ember jobban érzi magát.
Az első írói honoráriumot ott kaptam. Megtudta a keret, hogy én kuplékat írok. Csináltak egy partit. Azt mondták.
– Írjál a Kakukkrul egy kuplét!
Ez egy nevetséges tizedes volt.
– De haragudni fog! – mondtam.
– Bízd ránk! Írjál!
Megírtam. Meghívták a partira, elénekeltem a kuplét, s akkor engem megbombáztak kekszekkel meg csirkecombbal. Összeszedtem. Boldog voltam. Ez volt az első írói honoráriumom. Azóta sem fizettek így meg! Ott éhes voltam: micsoda értéke volt a munkatáborban az élelemnek!
Mikor Szálasi jött az uralomba, akkor minket átadtak a németeknek. Átvittek minket Ausztriába. Ott még dolgoztunk három hónapig, tankelhárító árkokat ástunk. Aztán március 31-én az oroszok szabadítottak fel. Szaladtam haza, Böszörménybe.
Biztos voltam benne, hogy mikor én hazajövök, már itt lesz a két bátyám. Nem lehet, hogy két ilyen ember elpusztuljon! Ilyen nincs! Itt kell, hogy legyenek!
Vártam, vártam, hónapokig vártam. Nem tudtam, hogy mi van velük. Ez a borzalmas, a bizonytalanság. Nincs egy sírkő, amin sírjon az ember!... Aztán lassan-lassan jött a tudat, hogy ez az, fiam!... Nincsenek... Egyedül maradtál a világon.
Vártam hat hónapot, vártam egy évet. Nem jöttek. Őszinte legyek? Még a mai napig is abban reménykedek, hogy egy szép napon kapok Amerikából egy levelet. Mert történnek ilyen csodás dolgok! Tehát kapok egy levelet, hogy Zoli öcsém, én vagyok, a te Tibi bátyád, itt élek Denverben... Szép álom.
A szüleimről, nővéremről tudtam, hogy nem élnek, mert jöttek vissza az ismerősök, barátok, akik meséltek.
– Láttam a szüleidet, nővéredet Auschwitzban.
De a bátyáim se jöttek. Egyedül maradtam.
Íráskodás
Magyarországon folytattam az íráskodást. Nem voltam még professzionál. Írtam, mindig írtam, de nem volt, aki engem felfedezzen. Nem tudtam, hova írjak.
Böszörményben műkedvelősködtem. Volt néhány barátom, akik tudtak színészkedni: felléptünk az ipartestületben kis egyfelvonásosokkal, amiket én írtam.
Soha, sehol nem tanultam. Hat elemim van, mert nem volt pénzünk, hogy menjek tovább. Pontosabban öt elemim és egy gimnáziumom van, mert kiderült, hogy mégsincs erre pénzünk.
Az iskolai tanító a negyedik osztályban ott lakott nálunk. Az anyám kiadta neki a szobát. Nagyon jó tanító volt, de pofozott. Abban az időben még így ment. Mindig az én dolgozatomat olvasta fel. A szobába hítt engem, ahol lakott, a mi házunkba. Elébem teszi a füzetet. Azt mondja.
– Fiacskám, aki ilyen csodás dolgozatokat ír, annak nem lehetnek a füzetében ilyen malacok, s nem írhat ilyen csúnyán!
Puff, két pofon! Szaladtam anyámhoz.
– Anyám, a többi gyereket csak az iskolában veri, engem meg idehaza is!
Tévedtem: az első honoráriumot mégsem a munkatáborban kaptam, hanem harmadikos-negyedikes koromban. Írtam a gyerekeknek a dolgozatokat, s fizettek nekem két fillért mindegyik munkámért. Negyedikesként már a hatodik osztályosok dolgozatait írtam. Persze, igyekeztem, hogy azért az enyém legyen a legjobb.
Egy szép napon azt mondja a tanító.
– Gleichman Zoltán meg a Weisz Andor! Gyertek ide!
Kérdezi Weisz Andortól.
– Mennyit fizettél ezért a dolgozatért?
Felfedezte a stílusomról, hogy azt én írtam. Mind a ketten kaptunk két-két pofont, de én boldog voltam, mert rájöttem, hogy nekem már van stílusom.
Csók a narancsnak
Mikor hazajöttem a munkatáborból, rögtön csatlakoztam a cionista mozgalomhoz, s voltam egy Hasomér Hacair, a Fiatal őrző nevezetű baloldali ifjúsági csoportban. 1948-ban alijáztam. Hogy mondják ezt magyarul? Kivándoroltam Izraelba. Ez a Hasomer Hacair vitt engem illegális alapon, mert az angolok voltak még 1948 májusáig Palesztínában. Illegálisan lehetett odajutni. Hajóval. A francia Riviéráról. Oda is illegálisan mentünk, hatalmas teherautókkal, becsukott ponyvákkal. Bandolban tanultunk fegyvert használni. Volt egy revolver ötszáz emberre. Ilyen volt a kiképzés. Még abból is kiképzést kaptunk, hogy kell bottal ütni meg védekezni. Nem volt Izraelnak fegyvere abban az időben.
Egy olasz halászhajóval mentünk, amelyen van hely a halaknak meg tíz-húsz embernek. Ezen az ócska bárkán hétszáz ember volt a hajó gyomrában. Hét priccs volt egymás fölött. Sovány voltam, de olyan szűk volt a hely, hogy nem tudtam megfordulni. Ki kellett csúsznom és fordítva visszacsúszni. Tizenegy napig tartott az út. Élelem volt, de vizet csak egy pohárral adtak. De mi volt ez ahhoz képest, amit a munkatáborban kibírtam!
Elromlott a hajó villanymotorja, s két-három napig csak himbálóztunk a vízen. Csak éjszaka volt szabad nekünk a fedélzetre jönni, mert az angolok kerestek bennünket repülőgéppel. Az illegális hajókat. A Közép-tengeren. Közép?... Hogy mondják ezt magyarul? Milyen tenger? Földközi! Ez az! A Földközi-tengeren kerestek. Egész nap a hajó gyomrában voltunk.
Mikor odaértünk, vártak ránk a parton. A hajó nem mehetett egész a partig, mert nincs ott mély tengeri kikötő. Ilyen elites katonák jöttek, akikhez aztán én is csatlakoztam, s a hátukon vittek ki minket. Én is egy ember hátán tettem meg az utat a hajótól. Letett engem a partra. Nem borultam le, nem csókoltam meg a földet. Egy narancsot csókoltam meg. Naranccsal vártak minket. Ez volt az az érzés, hogy itthon vagyok.
Mikor gyermek voltam, apám csak egyszer egy évben, a farsangi ünnepen engedte meg magának, hogy az egész családnak vegyen egy narancsot. Egyet! Ezt elosztottuk hat részre, aztán a narancs héját is elosztottuk, s azt is megettük. S akkor Izraelba rögtön egy egész narancsot kaptam! Hát azt csókoltam meg, nem a földet.
Pontosan megjöttem az izraeli szabadságháború elején. Rögtön besoroztak éngem a Palmah nevezetű legjobb katonaizébe... Ilyen elites alakulatba. Így mondják magyarul? Egy évig voltam abban az elites katonacsoportban, ahol az egyik főparancsnok akkor Jichak Rabin volt.
Kibucban
Hozzácsatlakoztam egy kibuchoz. Mert arrul álmodtam. Azt akartam. Itthon már előkészítettek bennünket a kibucra. Böszörményben már foglalkoztam mezőgazdasággal. Vetettünk, arattunk... Én disznópásztor is voltam Magyarországon. Az izraeli kibucot nem lehet hasonlítani a kolhozhoz. Mi voltunk az igazi kommunisták, anélkül, hogy kommunista elveink lettek volna. Ott nem volt nívókülönbség, mert az utcaseprő, a toalettisztító is ugyanannyit kapott, mint a gyárigazgató.
A kibucban, ahova kerültem, mezőgazdaság volt. Tehénfejtészet... Vagy hogy mondják ezt? Fejészet? Fejészet! Elhatároztam, ez lesz nekem a legszebb, ott fogom kapni az ihletet. Kérdezték, mi akarok lenni? Mondom, tehénpásztor. Az lettem. Megtanítottak fejni. Mikor hosszú és szép a tavasz, a legelőre mentem a tehenekkel, és ottan kezdtem írni. Ottan építettem fel magamat. Ott kezdtem lenni professzionál. Egy bizonyos idő után azt mondták nekem.
– Te már jó lenne, ha abbahagynád a pásztorkodást, mert minden nap egy-két tehénnel kevesebbel jössz haza a legelőről! Igaz, hogy tíz viccel több van mikor hazajössz, de a tehén egyre kevesebb.
Minden nap expedíció ment keresni a teheneket a hegyek közé. De a kibucban nagyon akarták, hogy írjak, mert én alapítottam meg ott a kulturcsoportot. Később azt mondták.
– Fiacskám, ez a te állásod. Te vagy a mi kulturmegbizottságunk...
Hogy mondják ezt helyesen? Kultur... Kulturmeg... Megbízott! Ez az! Kulturmegbízott. Tehát azt mondták.
– Te vagy a mi kulturmegbízottunk. Ez nekünk így jobb lesz. Három napot egy héten dolgozzál itt-ott, három napot ülj odahaza a szobádban, vásárolunk neked írógépet, ceruzát, papírt. Írjál!
Azóta nem hiányzik a kibucban a tehén. Mindenki jól jött ki.
Akkor kezdtem írni a kibucnak a krokikat, az egyfelvonásos vígjátékokat, a kuplékat. Alakítottam egy színiegyüttest, egy kupléegyüttest... Éhesek voltak a kulturára. Kaptak egy olyan kulturát, amit nem ismertek. Nem ismerték ezt a magyar humort. Mert akikhez hozzácsatlakoztunk, ötven magyar, az száz-húsz ottani bennszülött volt. Humorjuk volt nekik is, mert a zsidóknak mindig volt humorja, de másféle. Mikor felfedezték a magyar humort, szinte ették. Nagyon szerették. Minden péntek este volt egy ünnepély, akkor megjelentünk egyfelvonásos vígjátékokkal, amiket a kibuc életéről írtam.
Közös tálba
Három év alatt annyira megtanultam héberül, hogy már az újságokban jelentek meg a krokijaim és a gyerekmeséim. Mert azokat is kezdtem írni. Héberül. Már az első évben tudtam héberül egy kicsit, de már írtam a krokikat, a kuplékat: kijavították itt-ott, ahol kellett. De három év múlva a szerkesztők hozzá se nyúltak. Nagyon akartam héberül tudni. És sikerült.
Mikor olyan nívón álltak az írásaim, kiadtam őket könyvben. Akkor lettem vándorszínész is. Az újságokba 1951-52-ben kezdtem írni krokikat, de főleg gyermekmeséket. Eleinte könnyebb volt nekem írni legendákat bibliai nyelven. A könyv címe: Számszon rókái. Magyarul is Számszon? Vagy Sámson? Sámson! Tehát: Sámson rókái. A bibliában van egy olyan mese, hogy Sámson összekötött háromszáz rókát, meggyújtotta a farkukat, a vetésre küldte őket, így gyújtotta azt fel. Volt egy elites katonaezred, amit úgy hívtak, hogy Sámson rókái. Írtam róluk egy mesét, az izgalmas harcaikról, s ezt vettem mesekönyvem címébe. Ez jelent meg 1958-ban. Ennek a könyvnek sok meséje a mai napig benne van a tankönyvekben. Ezek nagyon nevelő hatású mesék.
1964-ben adtam ki az első humoros könyvemet. A címe: Közös tálba. Mert a kibucban mindenki a közös tálból eszik, s a közös tálba teszi be a beadásait. Persze, ezek az írásaim előtte már megjelentek újságokban. Az illusztrációkat egy magyar karikatúrista csinálta, Smuli Katz, akit Magyarországon is jól ismernek, több kiállítása is volt. Ő rajzolta meg az első két humorista könyvemet. A harmadik humorista könyvemet pedig, ami már nem a kibuc életéről szól, egy Zé Farkas nevezetű nagyon ismert karikatúrista illusztrálta, aki Magyarországon több díjat is nyert. Adtam is egy karcagi barátomnak egyet ebbül a könyvbűl szenteléssel, s felírtam neki, hogy a héber humor az jobbrul balra hallatszik, és ne felejtsd el, hogy röhögni is jobbrul balra kell.
A harmadik könyv, ami szintén humoros, 1972-ben jelent meg. A címe: Tüskebokor. Célzás arra, hogy ott én már egy kicsit paprikásabb lettem. Itt már mertem az embereknek megmondani, hogy te ilyen vagy, te meg olyan vagy... Mert humorral azt elfogadják. Húsvétkor ott négy pohár bort iszom, s mikor a kibucban voltam, mindig tettettem magam, hogy részeg vagyok. A részegnek mindent szabad. Elmondtam mindenkinek, mi a véleményen róla. Nevettek.
A negyedik könyv már egytémájú. A címe: Jaj, micsoda éjszaka! Arrul szól, ami történik egy emberrel éjszaka. Álomtalanság, rossz álmok, erotikus álmok, horkolás... Egy kroki arrul szól, éjszaka hogy vitatkozunk az én horkolásomrul. Tele van szójátékkal. Erec böchira annyit jelent, a választott nép. Erec cmöhira annyit jelent, a horkoló nép. 1992-ben jelent meg ez a könyv.
Színpadon
Izraelban nagyon ki van fejlődve a katonaságnál a műkedvelő mozgalom. Nagyon magas, professzionál nívón áll. Rengeteg színész és rendező jött onnan, Izraelba ma ők a leghíresebbek. Efraim Kishon írta nekik az első egyfelvonásos vígjátékokat. Engem is felfedeztek, vagy ötven-hatvan egyfelvonásost írtam a katonáknak. Csak én nem lettem olyan híres; mint Efraim Kishon: ő nagyon nagy szárnyakat terített ki.
Közben, persze, írtam a krokikat is. Ott kezdődött, hogy felléptem a színpadon. Találkoztam emberekkel, s mondták.
– Jaj, hát maga az a Benjamin Gal?
Mert Izraelba nekem ez a nevem. Ott Benjamin Gal vagyok.
– Jaj, hát maga az a Benjamin Gal? Hogy én mennyit röhögtem! Péntek este, mikor megkapom az újságot, az első dolog, hogy keresem magának a krokiját!
Na, mondom, ezt látni akarom! Látni akarom, hogy röhögnek. Megtanultam kívülről a krokikat, és felléptem a színpadon. Másfél óráig én meg a mikrofon. Főleg olyan dolgokat adtam elő, amire azt mondják, ez történt velem tegnap! Például.
Elmeséltem, hogy a gyerekek lopkodják az őszibarackot a fákrul. Mert a kibucban mindenki háza körül gyümölcsfa van. A gyerekek meg jönnek lopkodni a gyümölcseit. Én elterjesztettem a gyerekek között a hírt, hogy kaptam egy kutyát, ami különösen arra van betanítva, hogy az őszibarackra vigyázzon. Persze, nincs kutyám. Elbújtam a verandán egy nagy cserép mögé, és három napig én ugattam. Ez kicsit segített: három napig egy őszibarack sem tűnt el. A gyerekek ezt megunták. Láttam, jönnek a házam felé, s minden gyerek dobott egy csontot meg egy darab kolbászt a cserép mögé, és kiabáltak.
– Hallgass, te dög!
És megint lopták az őszibarackot. Na, látom, a kutya már nem segít. De az Isten verje meg, legalább ne egyék meg ződen! Feltettem egy hatalmas kiírást a fára: „Gyerekek, mielőtt szeditek az őszibarackot, olvassátok ezt el! Ne szedjétek le ződen, várjátok meg, míg megérik!” Mondom, ez biztos fog segíteni, s mentem ki munkára. Mikor visszajövök a munkárul, látom, eltűnt az összes ződ őszibarack. De a táblára oda volt írva, hogy : „Elvittük az őszibarackot, mert mi még nem tudunk olvasni, mi az óvodások vagyunk.”
Hát ilyeneket mondtam el, s az emberek szerették, ették, mint az őszibarackot.
Bét-alfai hagyma
A feleségem már Izraelba született, kibucban. A szülei jöttek Galíciából, a mama Besszarábiából. Galíciából egy Sznyatin nevű helyről jöttek. Ők alapították meg a kibucot, pionírok voltak. Ez volt Izrael első kibuca, úgy hívják, hogy Bét-alfa. Bét az annyit tesz, hogy ház. Az első ház. Nira édesapja világhírű szelekcioner volt... Zöldségnemesítő. Új zöldségfajtákat fejlesztett ki. Ami Micsurinnak és Liszenkónak nem sikerült, az neki sikerül. Hat osztálya volt, de világhírű ember lett. Az egyetemen tanítják az ő rendszerét. Őtet nem vették volna fel az egyetemre, de a rendszerét felvették a tananyagba. Bebizonyította a környezet hatását a génekre. Izraelbe minden évben többezer tonna hagymát kellett importálni, mert a hagyma elrohadt, sok volt benne a víz. Azt mondták neki, hogy nemesítsen hagymát, ami száraz, és egész évben terem. Két év alatt megcsinálta. Bét-alfai hagymának hívják, sok helyen van már a világon. Azóta Izraelba nem importálják a hagymát, de Izrael rengeteget exportál és sokat keres rajta.
Aztán mondták neki, csináljon karfiolt! Hoztak külföldről magokat. Végül ki tudott szelektálni egy fajtát, s Nira nővéréről ezt elnevezte Sulamit karfiolnak.
Mindenki rajongott ezért az emberért. Minden születésnapjára írtam róla egy ódát, egy vicces, de dícsérő verset. Ez az újságban is megjelent. Én rajongtam érte, ő rajongott az én írásaimért. Kilencvenöt éves korában, négy évvel ezelőtt ment el a másvilágra. Nem tőle van Nira festőtehetsége, de a családban van ilyen gén, van egy festő nagynénje.
Nira képei
Harminc éve vagyunk együtt a feleségemmel, Nirával. Fiatalok voltunk akkor, amikor találkoztunk. Őtet elküldték az ő kibucából egy fiatal kibucba, segíteni dekorációkat csinálni az ünnepre. Ő hatéves kora óta fest. Engem pedig küldtek megrendezni azt a nagy ünnepet, írni a szövegeket. Oszt összetalálkoztunk. Azóta nagy a szerelem, közös az ihlés. Rajongtunk, egyik a másikért. Ő az én humoromért, én pedig az ő képeiért. Csodás ízlése van neki, ő az én ízléstanárnőm. Rajzolni a mai napig se tudok semmit, nem ragadt rám, de őrá ráragadt a humor, és néha kijön egy jó szójátéka.
Itt Hajdúszoboszlón, sok öreg nő van, hogy őszinte legyek. Mondom neki.
– Nézd, anyám, ha vót még bennem egy kis nővágy, akkor a sok öreg nő mellett az is elment.
Azt mondja.
– Mit akarsz? Én is ilyen öreg vagyok... De ezekhez képest én még az osztálynak a királynője lennék.
Hát az. Jönnek ide gyógyítani a reumájukat az aszott német hölgyek. Hát, hozzájuk képest...
Nira egy csodás festőművész. Felfedezték őt a kibucban, de nem küldték el tanulni, mert a kibuc nagyon nehéz helyzetben volt. Abban az időben a kibucok nagyon szegények voltak. Aztán lett jobb. Most megint szegények. Nira nem tanulhatott, de itt-ott egy festőművész látta a dolgait. A festők is azt mondták neki.
– Ne menj el tanulni, mert elveszted a szpontánságodat!
Ő elsőrendűen tud vázolni. Onnan látják, hogy te jó festőművész vagy, tudsz-e jól vázolni? A Leonardo da Vinci egy csodás vázaló volt. A Picasso, aki csinálta az absztraktot is, tudott vázolni. Rengeteg fals festő fest csak absztraktat. Miért? Mert nem tudnak vázolni. De ha nem tudsz vázolni, te nem vagy igazi festő. Nira csodásan vázol, azon kívül tudja rakni a színt, egyiket a másikhoz illeszteni.
Ő egy más kibucban élt, de amikor megismertük egymást, elvittem őt az én kibucomba. Nira elsőrendű varrónő. A kibucban azt mondták neki.
– Három napot varrjál, három napot rajzoljál! Nem érdekel eladsz, nem adsz el.
De a rajzait nehezebb eladni, mint a viccet. A viccet veszik. Én a kibucnak az egyik legmagasabb bérű tagja voltam. Eleinte három napot kaptam, hogy a kibuc kulturáját csináljam, de utána azt mondták.
– Vegyél amennyit akarsz!
Mert rendelték tőlem az egyfelvonásos vígjátékokat a katonák, a színi együttesek.
– Van egy fél napod, egy napod, gyere a konyhára, kicsit mosogassál, és aztán menj írni!
Az ember mindegy, mit csinál, ha tiszteli a munkáját, mindenki tiszteli őt. Nirának is azt mondták.
– Három napot rajzolj!
És akkor ő rajzolt a kibucnak, az ünnepekre a díszleteket. Mert mi tovább csináltuk a nagy műkedvelő előadásokat. Minden jubileumra csináltam egy nagy zenés mjuzikelt, ő pedig csinálta a dekorációt. Hogy mennyit veszekedtünk! Mert mindegyik magát akarta a fontosabbnak. Aztán hírünk lett, és a kibucok hívtak bennünket, hogy menjünk oda csinálni nekik is ilyen dolgokat. S azért jó bért fizettek, amit beadtunk a kibucba, mert ott minden a közösbe megy Onnan adták aztán nekünk, ami kellett. Külföldre menni? A kibuc adott nekünk pénzt, utazzatok!
Utaztunk. Angliában én a színházakat néztem három hónapig, Nira pedig rajzolt.
De a bér az mind odamegy a kibucba, a közös tálba.
Nira a dekoráción kívül képeket is festett. Ezt nem könnyű eladni Izraelba. Ruha kell, cipő kell... A rajz nagyon szép, de mi arra már nem tudunk költeni. De ez nem érdekelt bennünket: az a fontos, hogy ő alkot. Szépet alkot. Önmagát megvalósítja.
Két és fél évvel ezelőtt agyvérzése volt, és sajnos, a bal keze bénult, pedig ő balkezes. Ballal festett. Jobbal festeni? Ez lenne a kunszt! Eleinte totális paralízis... Na, hogy mondják magyarul? Bénulás. Ez az! Bénulás. Három hónapig volt egy különleges kórházban, ahol rehabilitálták. Utána mindig fizikoterápiát kapott. Már sokkal jobban nem lesz. Sajnos. Nagy szerencsétlensége, hogy nem tud rajzolni. Próbált jobbkézzel... Ő már egy rangos művész volt: most kezdjen firkálni? Próbálta, nem ment. Egy szép reggel azt mondja.
– Tedd az asztalra a színeket meg a ceruzákat, mert kaptam egy parancsot az agyamtól, hogy rajzoljak jobb kézzel, s én érzem, most tudok rajzolni!
Hihetetlen! Szaladtam a krétáért, a rücskös papírért, tettem az asztalra. Hét nap alatt három képet csinált. Az anyja istenit! Hogy ez hogy tud rajzolni! Az egyik képet álmodta. Mikor lerajzolta, azt mondta.
– Így nézett ki álmomban ez a fa. Ez csak fantázia. Álomfa.
Hihetetlen! Úgy dolgozott, mintha az ördög szaladt volna utána. Aki látta, nem hitte el, hogy jobb kézzel csinálta. A mi városunk múzeumigazgatója jött látni. Azt mondta.
– Adok neked egy dátumot, amikor csinálunk egy kiállítást. Nira nagyon ismert a mi városunkban. Tudták, hogy mi történt vele. S azt mondja a múzeumigazgató.
– Kiállítást csinálunk Nira Gal jobbkezes képeiből.
A három kép óta azonban megint nem megy jobb kézzel. Azt mondja.
– Látod, most kiderült, hogy a művészet itt van az ujjaimban, de a parancs az agyból jön.
Közös gyerekünk nincs. Ő a második feleségem. Negyven éves voltam, mikor találkoztunk, Nira pedig harminchat éves. Neki van egy fia, nekem van két lányom, az egyik divattervező Amszterdamban, a másik lányom színrendező, színésznő, drámai tanár. Tel-Avivban él. Az utóbbi időben a kibucokban már együtt dolgoztunk: én írtam a mjuzikelnek a szövegét, ő írta az énekeket, mert ő mégjobban énekel, mint én, s ő írta hozzá a muzsikát. Én csináltam a szöveges rész rendezését, ő rendezte a táncokat, mert ő tud táncolni. A feleségem pedig dekorációt festett.
Ez volt életem legboldogabb szaka... Évszaka? Hogy mondják magyarul?... Időszaka. Az!
A katyusák
1988-ban otthagytuk a kibucot, főleg azért, mert a kibuc ideáljai kezdtek halványulni. Nagyon idealista voltam. A közösség! Együtt lenni! Sajnos, ez az ideál ma már nem ilyen. A kibuctagok is szaladnak ma már a pénz után, a jó élet után. Akkor még szegények voltunk. Igaz, csak krumplit eszünk, de reggelig táncolunk! De ma már sok fiatal elhagyja a kibucokat. A kibuc még él, csak átváltozik. Ma már a közösség nem olyan, mint régen. Mi mindig közösségben, közös házban neveltük a gyerekeket. Ma már ez is privát. Minden privát.
1988-ban egy tizenöt kilométerre lévő nyaralóvároskába költöztünk, ami nagyon hasonlít Hajdúszoboszlóhoz. Naharia egy finom nyaralóvároska. Nahar az folyó. Egy folyó mentén van, egy picike folyó mentén. Szép, csendes városka általában, de mikor egy kicsit bombázzák Lebanonból, akkor nem csendes. Közel van Lebanonhoz, tíz kilométerre van a határ. Mikor lövik Nahariát a katyusákkal, a város közepén az élet zavartalanul folyik tovább, ülnek a kávéházban, satöbbi, satöbbi... Addig nem érnek el. Mi, attul vagy másfél kilométerre, Naharia szélén óvóhelyre megyünk. Az a szerencsénk, hogy ők nem tudnak célozni. Az utolsó években senki sem sebesült meg, csak egy ház rombolódott meg. Szerencsére nem tudnak lőni, de egy kicsit azért ijesztő a dolog. Mikor volt az Irak elleni Golf háború, akkor Haifáig jutottak el a bombák. A Scad rakéták. Akik szenvedtek, azok Tel-Aviv környékén laknak. Nem tudtak pontosan célozni, ezért keresték, ahol sűrű a lakosság. Haifában keresték a kikötőt meg az olajfinomítót. Nem sikerült ott sem. Mikor riasztó volt... Hogy mondják ezt magyarul?... Riadó. Az! Mikor riadó volt, nem az óvóhelyre mentünk, mert féltünk a gáztól. Volt egy szoba, ahol ilyen plasztik izével be kellett ragasztani minden ablakot, ajtót, hogy a gáz az ne tudjon bejönni. Ott voltunk gázmaszkban. De szerencsére nem volt gáz.
Tíz kilométerre tőlünk van a világ egyik legősebb... Legősebb? ... Legősibb városa, Ako, négyezer éves, ott van egy ősi kikötő, van egy keresztesvitézi vár, és ott zsidók, arabok békében élnek. Az egy példa. Nagyon csodás hely.
A terrorista akciókból mi Nahariában nem érzünk semmit. Azok nagyvárosba mennek. Azok az őrült öngyilkosok oda mennek, ahol a legsűrűbb a nép. A mi környékünkön érzünk biztonságot, de a szívünk együtt dobog a többi zsidóéval. Az izraeliták összetartanak.
A lebanoni határ jól van őrizve, s nagyon nehéz a talaj, bokrok, sziklák... A Hizbullah figyel. Nagyon okosak már. A bombát sziklának dekorálják. De mi is okosak vagyunk. Nekünk vannak kutyák, kiszagolják, s már nem csinálhat bajt. De a Hizbullah egyre okosabb lesz. Azok a kurvák!... Pardon!... Gyerekek voltunk, mindig azt mondtuk, hogy vesszen mi trágár, vesszen mi durva, minden utcasarkon álljon egy-két ... Hirdetőoszlop. Jó, nem?
Én hálás vagyok a magyar kulturának, amit gyermekkoromban belémtömöltek. Így mondják?... Belém... Tömtek! Ez az! Ennek köszönhetem azt az akaratot, hogy én kulturális dolgot csináljak. De jön is, szívbűl jön. Az alapot itt kaptam meg. Izraelben nagyon, de nagyon tisztelik a magyarokat. Nagyon jó híre van a magyaroknak, a kulturájuknak, a humorjuknak is.
A kommunista rezsimben nem tudtam jönni Magyarországra, csak egyszer. Aztán 1991-től minden évben jöttem. 1994-ben két hétig itt ültem Pesten, semmit nem csináltam, csak színházba jártam, tizenkét előadást láttam. Az egyik évben az egyik, a másik évben a másik lányomat hoztam el. A színésznő lányom nagy szakértő, ő azt mondja, hogy Anglián kívül itt van a legjobb színház. Magyarországon. Elvittem a Macskákat látni, a Kabarét látni, az Operettszínházba... El volt ragadtatva. Itt akarna tanulni operettet meg operát, mert ezt is akar rendezni. Egy szót sem tud magyarul, de rajong a magyar humorért és színházért.
Amikor elhagytam a kibucot, más témákat kezdtem írni, mint azelőtt. Színészeknek írok szövegeket, főleg rövideket, politikai szatírát, imitátort... Na, hogy mondják, mikor nagyon jól imitálja valaki Netanjahut?... Paródiát! Azt. Rövid, egyperces szövegeket írok. Ma már a közönségnek nincs türelme látni egy jól csinált egyfelvonásos vígjátékot sem. Nekik rövid dolgok kellenek. Amit most csinálok (magas fába kapaszkodok!), hasonlít a Hofinak a humorjához. Olyasfajtát írok.
Félperces
Egy zsidó újságíró jött az országúton a magyar határ felé, és látja kiírva, hogy „SHALOM”. Megörült, hogy mennyire szeretik itt a zsidókat. Mikor közelebb ért, már látta az egész táblát: „HEGYESHALOM”.
Jó, nem?
Azért abban a szóban csak benne van a shalom.

Menny és pokol
Lobogás
Az én számomra 1956 nem október huszonharmadikán kezdődött, hanem november tizedikén. Addig hajnaltól késő estig egyebet sem csináltam, mint olvastam az újságokat, hallgattam a rádiót. A baráti körrel való intenzív kapcsolat abban merült ki, hogy én elmeséltem amit ők nem hallottak, s ők is elmondták amit én nem tudtam. November tizedikén aztán felmentem Pestre, mert én szeretek mindenről saját szememmel meggyőződni. A Kossuth térre vitt az utam, aztán a Köztársaság térre és máshova is: megnéztem az ávósok golyónyomait. Baloldali fickók mesélték el nekem, hogy lőttek az ávósok, s hogy ki, hogyan, kiket provokált. Ezzel töltöttem el tizenegy napot Budapesten. Utána hazajöttem ahogy tudtam, gyalog, autóstoppal, vonattal, tehervagonokon, mozdonyra kapaszkodva. Beállítottam a községbe egy halom újsággal, amely az Október 23 címet viselte. Még emlékszem belőle egy viccre: A Nagybudapesti Városrendészeti Bizottság közli a lakossággal, hogy a Csizma térről eltávolította a csizmákat, és helyette szökőkutat épít, hogy akik eddig nyaltak, azok most öblögessenek.
A baráti kör révén terítettük a községet ezzel az újsággal. A kultúrház igazgatója mindenféle bizottságban benne volt, intenzív szervezője volt a forradalmi ébredésnek. Neki adtam meg a pesti címet, ahonnan ezt az újságot be lehet szerezni, hogy legyen utánpótlás. Attól kezdve ő rendszeresen fölment Budapestre motorkerékpárral, s hozta az újságot.
November huszonvalahanyadikán Budapestről lejött egy egyetemi hallgató lány, aki elkötelezett forradalmár volt. Elmesélte nekem, hogy végezték ki az ávósok a barátját, aki szintén újságírást tanult. A lány hozott egy csomó verset, s kérte, szervezzünk egy irodalmi estet, ahol a forradalommal kapcsolatos verseket mondanánk el. Megszerveztük. Legalább háromszázan hallgatták végig, forró levegője volt az egésznek. Becsületére váljon a kunoknak, hogy később erről semmi konkrétumot nem tudtak a vallatóim, csak a tényt, hogy volt. Jónéhányszor megvertek azt kérdezgetve, kik szerepeltek ott, de mindössze annyit mondtam, én is csak hallottam, hogy volt egy ilyen est.
A jól sikerült irodalmi est után megkértek, hogy számoljak be budapesti élményeimről. Még ez is novemberben történt. A kultúrház nagytermében csináltak egy nagygyűlést. Összejöttek sokan, elkezdtük, s tíz percen belül elment a villany. Elképzelhető, hogy nem véletlenül. Nem tudom, honnan, de villámgyorsan előkerült egy csomó gyertya. Nekem is a markomba nyomtak egyet, a tömegben is fogtak néhányat: elképesztően izzó hangulat alakult ki. Aki lekapcsolta a villanyt, az tulajdonképpen jót tett, mert fojtóbbá vált az indulat, és az ember az éjszakában, amiben csak egy-két pislákoló fény van, nagyobb hangerővel, szuggesztívebb módon beszél. A beszámolóm elsöprő erejű tapsviharral fejeződött be. Bár színültig volt a terem, a vallatóim erről az estéről sem tudták meg, hogy ki beszélt, mit mondott, kik szervezték... Semmit nem tudtak. Jónéhányszor megkalapáltak miatta Szolnokon, a Ságvári Endre úton, ami most Szapáry utca. Megnéztem: nem stimmel a házszám, mert akkor tizennégyes volt, most pedig tizennyolcas a rendőrség száma. Tehát 1956 novemberében két hatalmas nagygyűlést szerveztünk a községben, s egyetlen vamzer nem akadt a kunok között! Ilyen a világon sehol nincs! Csak a kunoknál! Ez a legintenzívebb kunsági élményem.
Felháborodás
Baloldali érzelmű ember voltam akkor egy demokratikus szocializmusról szőtt ábránddal, amit ma már nagyon röstellek, de már mindegy. Ez fából vaskarika, most már nagyon jól tudom, de még a börtön után is ilyesmiről álmodoztam. Akármennyire is röstellem, fontosnak tartom emlegetni, mert ha én tudom, hogy a kommunizmus rosszabb a fasizmusnál, akkor nem háborodok ilyen mértékben fel, hanem azt mondom, ez a legtermészetesebb dolog, mert mit lehet várni egy fasiszta diktatúrától, még ha az vörös színű is! De miután nekem egy ideálképem volt a szocializmusról, az én felháborodásom kozmikus méretű volt. Üvölteni tudtam volna, bele a nagy magyar éjszakába! S ami a forradalom után következett!...
Plakátok
Aztán jött december nyolcadika, a salgótarjáni sortűz napja. Addig alig csináltam valamit, de most neki kellett fognom készíteni egy fametszetet, amelyben izzó elhatározással próbáltam képpé formálni azt az aljasságot, hogy az a kormány, amelyik magát munkás-paraszt kormánynak nevezi, s amelyik a népre esküszik, az belelövet ebbe a népbe. Ez minden képzeletet felülmúlt, pedig akkor még nem is tudtam amit most tudok, hogy ez a sortűz milyen dörzsölt és kiszámított módon zajlott Marosán és Münich jóvoltából... Amikor megcsináltam a fametszetet, a községben elterjedt a híre, hogy mit metszek. Összejöttek a barátok, akik kedvet kaptak a metszéshez, s hozzájárulásommal és egyetértésemmel kifaragták ezt a mondatot: „Szabad Magyarországot!” Kérdezem, ezt miért csináljátok? Hogy plakát legyen belőle. Az általuk kifaragott betűket összekombinálták a fametszetemmel, s lehúztak belőle kétszáz darabot. Plakátot. Este készültünk el vele, már tíz óra is elmúlt, s akkor elindultunk nagy elhatározással. Megegyeztünk, hogy ha valakit elkapnak, tettenérnek, akkor bevallja, hogy ő maga csinálta a betűket is, a metszetet is. Párban mentünk, én egy Magda nevű lánnyal. És nem kaptak el! Teleragasztottuk a községet. Aztán hazamentem, mint aki jól végezte dolgát. Az Arany János utca nem is tudom, hány szám alatt laktam. Bementem az előszobába. Éppen ki akartam venni a kenyeret a táskámból, de mielőtt ezt megtehettem volna, kopogtak. Kinéztem. Két állig felfegyverzett rendőr volt. Mondták, hogy menjek velük. Elindultam, de rámszóltak, hogy a táskámmal együtt. Mögöttem jöttek, látták, hogy a táska a kezemben volt. Fölkaptam, vittem a táskát is. Akkor még nem jutott eszembe, hogy a kezem nyomdafestékes, s a kenyér papírját is összefogdostam ilyen kézzel. Útközben, mikor eszembe jutott, elkezdtem nyalni a kezemet, beletöröltem a ruhámba, megint nyaltam, megint töröltem. Csak később jöttem rá, hogy a kenyérpapír is nyomdafestékes. Addig-addig, hogy egyik lábamat a másik elé akasztottam, s elterültem, mint egy béka, hagytam gurulni a kenyeret. Hát ezek nem összeszedték! A papírt is. Másodszor már nem mertem megismételni az esést, nehogy én magam hívjam fel a figyelmet a papírra.
Bekísértek a rendőrségre. Leültünk egy szobában. Hallom odabentről a kultúrház igazgatójának a hangját, meséli, hogyan metszette a fát, hogy metszette ki a betűket, hogy sokszorosított. Na, mondom magamban, elkapták. Utána én kerültem sorra. Mint borjú az új kapura, bámultam, hogy nem értem az egészet. Közben persze izgultam: ha megnézik a táskámban a nyomdafestékes kenyérpapírt, lebuktam. De azt az éjszakát még megúsztam. Másnap kijött a kultúrház igazgatója is. Hazaengedték, mert odament egy küldöttség az öntözővállalattól, s azt mondták a munkások, hogy szétverik a rendőrséget, ha nem engednek ki bennünket. Mondtam a kultúrházas barátomnak.
– Testvérem, neked innen el kell húzni a csíkot, mert bevallottál mindent, én viszont semmit sem.
– Megyek is – mondja –, csak még meg kell szerveznem a menyasszonyom kivitelét.
Mikor a vizsgálati fogságban elkezdtek bennünket vallatni, mindent a kultúrház igazgatójára kentünk, mert tudtuk, hogy túl van a határon. Szerencse, hogy a menyasszonyára semmit sem kentünk, pedig úgy tudtuk, hogy ő is kint van. Aztán Szolnokon, a Ságvári úton, a szomszéd cellából meghallottam a lány hangját: azt hittem, elájulok. Valami ok miatt hazajött. A bírósági tárgyaláson drámai volt a vallomása. Mi sorban letagadtuk azt a sok aljasságot, amit ránk kentek, de ez a lány furcsán viselkedett. Csak annyit mondott, hogy nem úgy történt. Faggatták.
– Verték?
Hallgatott. Többszöri kérdés után az mondta.
– Nem vertek, hanem mást csináltak.
Kiderült, négykézlábra kellett állnia, s feldugták neki a gumibotot. Szörnyű! Ez drámai pillanat volt. Nagyobb ereje volt ennek a vallomásnak, mint amikor mi elmondtuk, minket hogy vertek agyon.
Menekülés
Ültem az étteremben 1957 január végén, ahol vacsorázni szoktam. Akkor már írtam az ötvenhatos naplómat. A napló egyik oldalán az a sok szörnyűség állt, amit csinált a hatalom, ezzel szemben viszont, a másik oldalon, már olyasmiket írtam, hogy hátha Kádár azért vállalta ezt a szerepet, hogy ne Münich legyen vagy Marosán. Próbáltam magamban menteni Kádárt, talán azért, mert börtönben ült. Akkor még nem tudtam, hogy a másik két alak is. Tisztára akartam mosni Kádárt az egyik oldalon, a másikon meg ott állt, hogy a nemzet hóhéra. Pedig nem tudtam, hogy az amnesztia és egyéb ígéretekből egy árva szó sem igaz. Még nem tudtam, hogy megvárják míg a fiatalkorúak a börtönben betöltik a tizennyolcadik évüket, s akkor végzik ki őket. Akkor még nem tudtam, hogy az országot úgy eladósítja majd, hogy a dédunokáink is fizetni fogják az adósságot. Ezek a később nyilvánvalóvá vált tények tehát nem voltak benne a naplómban a Kádár mentségére teleírt oldalakkal szemben...
Ahogy írtam az étteremben a naplómat, bejött négy pufajkás, körbevettek, s azt mondták.
– Vitatkozzunk!
Sok marhaságot csináltam életemben, de akkora marhaságot, hogy négy pufajkással leálljak politikai vitára, nem. Mondom.
– Semmi kedvem vitatkozni.
– Hát ha nincs, akkor kísérjen minket be!
Tudtam, előző nap vertek ott agyon egy kollégát. Amikor felálltam, hogy nyúljak a fogas felé a kabátomért, akkor vettem észre, hogy hoppá, én nyitva hagytam az ablakot! Egy villanás alatt kiugrottam rajta. Szerencsére ők nem az ablakon át követtek, hanem lejöttek a négy-öt lépcsőn, ki az ajtón, s úgy kezdtek üldözni, így lett vagy ötven méternyi fórom. Csak az volt a baj, hogy nem tudtam növelni ezt a távolságot. Szaladtam a vasútállomás felé. Két lámpa között, egy sötét szakaszon átugrottam az alacsony csutkaszár kerítésen, lehasaltam, s ezek eltrappoltak mellettem.
Mikor elcsendesedett a környék, kibújtam, elgyalogoltam a szomszéd faluba, onnan a szomszéd városba, felültem egy vonatra. Azzal mentem fel Pestre, hogy kiböjtölöm a Kádár rendszert. Egy barátomnál húztam meg magam. Körülbelül három hétig voltam Pesten. Egyre vadabbá vált a világ, s egyre veszedelmesebbé azok számára, akik védelmet nyújtottak ebben az illegalitásban. Akkor fogtam magam, felültem a vonatra, lejöttem Debrecenbe és befeküdtem a zárt osztályra, ahonnan másnap elvittek.
Sorozat a falba
Egy teherautóra való pufajkás jött értem. Bevittek a debreceni ávó székházába, egy hatalmas terem közepén lekötöztek egy padhoz, ott voltam másnap reggelig, onnan vittek el a lakóhelyemre. Mit mondjak? A későbbiekhez képest az akkor kapott néhány pofon és seggberúgás szinte simogatás volt. Aztán a községből Kistarcsára vittek, ahol két hónapig voltam.
Kistarcsán a fogadás volt rettenetes. Ijesztő volt. Egy rettentő magas kőfal elé állítottak vagy tízünket. Neki kellett nyomnunk az orrunkat a falnak. Ekkor valaki egy sorozatot lőtt ki, s én azt hittem, már a szomszédaimat lövik. Később kiderült, hogy körülbelül két méterre a fejünk fölött a falba ment a sorozat, hullott is a fejünkre a vakolat meg a kőpor, de akkor nem tudhattuk, öt centivel ment följebb vagy két méterrel. Nem nézhettünk fel. Onnan egy fogadóbizottság után bekerültünk egy olyan kis szobába, ahol tízen voltunk, de csak a fele tudott lefeküdni, az is csak szorosan. Itt az volt a rossz, hogy nem vittek vécére. Csajkába kaptuk a kaját, de amikor már nem tudtam visszatartani a székelésemet, akkor belekakáltam a csajkába majd kidobtam az ablakon a masszát. Utána dörzsöltem én a csajkát mindennel, mert másnap abból ettem.
Innen nyolc-tíz nap múlva átvittek egy nagy terembe, ahol voltunk vagy nyolcvanan. A nyolcvan ember közelségéből már, úgy éreztem, erő sugárzott. Ott már megnyugodtam. Nagyon nagy kényelemben voltunk: két szalmazsákon öten aludtunk. Az előzőekhez képest ez maga volt a komfort. Itt találkoztam egy rabbival, egy csodálatos emberrel. Megkérdezte, hogy hiszem-e Istent?
– Nem.
– Miért nem?
Olyanokat mondtam el, amiért egykori osztálytársaim, akikből lelkészek lettek, szórták rám az átkukat, hogy távozz tőlem sátán! A rabbi nem átkozott, hanem azt mondta, teljesen igazam van, de honnan tudom, hogy az a logika, ami szerint igazam van, tehát ez a földi racionalitás egy univerzális szempontból is logikus? A matematika bebizonyítja, hogy a végtelenben a párhuzamosok találkoznak. Az univerzum végtelenjében kiderülhet, hogy ugyanúgy, ahogy a párhuzamosok párhuzamossága nem igaz, a logika is másképpen működik... Napokon keresztül beszéltünk ilyen dolgokról, s hátborzongató volt az a borízű bölcsesség, ami a rabbiból áradt. Mintha az Ószövetségből jött volna a hangja... Ennek a rabbinak aztán nyoma veszett, híre kelt, hogy kivégezték. Az egyik társam azt mondta, hogy a rabbi fegyveres ellenálló volt.
Egy társam, aki irtózatosan rendes fickó volt, meg akart szervezni egy szökést. Én beszéltem le róla, hogy ez képtelenség.
– Édesapám, ez nem a fasizmus börtöne! Ez annál szörnyűbb! Hangsúlyozom, ezt teljes baloldali hittel mondtam neki.
– Túljárunk a komcsik eszén – mondta ő.
Ő viszont nem volt baloldali.
– Az eszükön lehet, hogy túljársz, de azokon a falakon túl nem fogsz járni, csak ha ők akarják!
Kerítések, őrbódék, reflektorok... Nem véletlen, hogy nem volt szökés. Onnan nem lehetett megszökni.
Kistarcsán voltam március elsejétől április huszonkilencedikéig vagy harmincadikáig. Akkor vittek át Szolnokra, a Ságvári útra, a világ legszörnyűbb helyére. Teherautóval mentünk. A platón csak egy őr szunyókált géppisztollyal a kezében. Egy másik géppisztolyos őr a sofőr mellett ült a fülkében. Azt mondja egy keménykötésű kunsági fickó.
– Vegyük ki a géppisztolyt a kezéből! Szökjünk meg!
Mondom.
– Ne hülyéskedj, mi van, ha az a géppisztoly üres, a pilótafülkében lévő viszont nem?
Az az érzésem, ha belementünk volna ebbe a szökési kalandba, szörnyű véresen végződött volna.
Mesék
Ha én egyértelműen jobboldali beállítottságú ember lettem volna, akkor ez az egész nem jelentett volna különösebb problémát, mert ahogy más kibírta, én is kibírtam volna. De én lelkileg rosszabbul éltem meg az itt történteket, éppen azért, mert egy baloldalibb attitűddel néztem ezt az egészet, s egyszerűen nem akartam hinni a szememnek és a fülemnek. Számomra ez tette rettenetessé a szolnoki időszakot.
Valahányszor vallattak, mit tudok erről, arról, amarról, mindig eszembe jutott, hogy valamit még mindig nem mondtam el magamról, s elkezdtem nem létező bűncselekményekről beszélni, azok meg villámgyorsan ráharaptak. Szerencsére elég suszterek voltak a nyomozáshoz, mert ha egy kicsit is ellenőrzik amit mondtam, akkor rájönnek, hogy ez csupa képtelenség. Ám ők inkább rettentően büszkék voltak magukra, mert lám, kiszedtek belőlem egy csomó rémtörténetet. Jó vastag lett a jegyzőkönyv, amit aztán alá kellett írjak. Ekkor én csak egy papírt kerestem a jegyzőkönyvben, mely szerint én azért bújtattam a községi párttitkárt, hogy megmérgezzem. Utólag kiderült, ez a párttitkár ki akart onnan hozni, ezért a vallatóimnak fontos volt, hogy az én aláírásommal legyen egy papír, miszerint meg akartam mérgezni arzénnal. Amikor a többszázoldalas jegyzőkönyvet ideadták, hogy olvassam el, én csak végigpörgettem, egy félíves papírt kerestem azzal a szándékkal, hogy kiveszem és megeszem. A jegyzőkönyvben azonban már nem hagyták benne ezt a képtelenséget, s az arzénes kalandom a vádiratban sem szerepelt.
Szőr és szar
A módszeres vallatás Szolnokon kezdődött meg. Kérdeztek barátokról, kollégákról, én pedig, hogy ne másokról kelljen beszélnem, magamról meséltem képtelen rémtörténeteket. Bedilizés ellen naponta legalább négy órán keresztül memorizáltam az aznapi önvallomásomat, aminek egy deka valóságtartalma sem volt, viszont gyakran meg kellett ismételni az előző napi vallomást. Vigyázni kellett arra, hogy egy meg nem történt dolgot másodszor is ugyanúgy írjak le, mert ha nem stimmelt, engem hülyére vertek. Ezért memorizáltam mindig amit aznap és az előző napokban leírtam. Annyira keményen memorizáltam, hogy szinte szó szerint ismételtem, daráltam a tényeket. Később egy cellatársamnak mikor elmeséltem egy vallomásomat, megkérdezte.
– És a valóságban hogy volt?
El akartam mondani, s akkor döbbentem rá, hogy már nem tudom. A félrevezető szöveg rátelepedett a valóságos tényekre, s elfedte azokat a sok biflázás eredményeként. Annyira kiirtottam magamból minden nevet, tényt, annyira csak a saját verziómat daráltam, hogy a mai napig nem tudom a valóságot. Még azt sem, hogy kikkel voltam együtt odabent. Azt várom ma is, hogy rámszólnak az egykori társak.
– Testvérem, gyere, emlékezzünk közösen!
Szörnyű időszak volt a szolnoki. Egy példa. Amíg ültünk a vécén, verték a fejünket gumibottal. Később már ki se akartam menni. Be volt rakva egy kübli félig vízzel, ebbe végeztem a könnyebb és nehezebb dolgaimat. Csakhogy nem adtak inni! Őrült szomjas voltam. Amikor reggel behozták a küblit, ami előtte ki tudja, kié volt, nekiestem, s mielőtt telecsináltam, ittam belőle egy nagyot. A szomjúság volt a legrettenetesebb. Előfordult, hogy egyáltalán nem adtak be vedret. Egy idő után borzasztó vizelési ingerem volt. Levettem az egyik bakancsomat és telepisiltem, majd félóránként egy féldecinyit kilocsoltam belőle. Amikor az a szivacsos beton felszívta, megint kilocsoltam belőle. Józan ésszel nem lehet fölfogni, amit ott műveltek velünk. Ezek szörnyűbbek voltak a veréseknél, mert ezekkel szemben védtelen volt az ember. Ültem a vécén, verték a fejem. Nem volt papír, de ha lett volna se tudtam volna használni, mert az egész műveletre csak pár másodpercet adtak. A férfiak alfele szőrös. A szőrre rászáradt az ürülék. Másnap megint mentem a vécére, kinyomtam a bélsárt, de nem pottyant ki, mert az előző napi kosárszerűen összeragasztotta a szőrt. Ott lógott, mint egy kolonc. Gyorsan hátranyúltam, letéptem szőrrel, mindennel együtt. Állati gusztustalan, de ott állandóan ilyen megalázó helyzetbe kényszerítettek.
Az én smasszerom nem úgy vert, mint a többi. Akkora tenyere volt, mint egy sütőlapát. Odasózott nekem, s én repültem vagy másfél métert. Még egy kicsit be is segítettem, mert azt észrevettem, ha megállok dacosan, kapom a másodikat, harmadikat, negyediket... Ám ha hagyom, hogy vigyen az ütés ereje, s még bele is segítek kicsit, akkor neki elég volt ennyi. Időnként megkérdezte, méghozzá nagyon kulturáltan.
– Na, ez hány kilós volt?
Én roppantul feldicsértem.
– Tíz mázsás.
Erre nem kaptam többet. Néha a szomszéd cellából is hallottam a puffanást, az esést, végül a kérdést, hogy hány kilós volt? Erre az a szerencsétlen nem azt mondja, hogy száz? A smasszer persze addig ütötte, míg azt nem hallotta, hogy legalább ötszáz.
Pokol
Nem tudok a szolnoki Ságvári útra másként gondolni, mint egy olyan pokolra, ahol mindig eszembe jutott Sztálin egyik mondása, hogy tudniillik, mi kommunisták különleges típusú emberek vagyunk. Úgy értette, hogy felsőbbrendű. Annyira az, hogy ehhez képest a fasizmus felsőbbrendűsége semmi. Micsoda pusztítást csináltak a vörösök a saját fajtájukban! És a kommunisták között is! Példátlan. Egy csomó hithű, meggyőződéses kommunista szembekerült az apparátussal, s ők sokkal keményebben álltak szembe, mint akiknek semmi köze nem volt a kommunizmushoz, s akik nagyon jól tudták, hogy kell elkerülni a hatalom förtelmeit.
Akik velem börtönbe kerültek, azok közül igen sokan voltak baloldaliak. Közülünk azok a rabok, akik tisztában voltak a kommunizmus természetrajzával, nem csináltak ebből érzelmi ügyet. Az ilyenek hideg fejjel, taktikusan végiggondolták, hogyan kell parírozni egy kegyetlen diktatúrának. Amikor 1957-ben elvonult az első hullám, s körbenéztem, hogy kik maradtak itt ebben a pokolban, rádöbbentem, hogy azok, akik korábban baloldali érzelemmel védték a maguk baloldali hitét. Még a börtönből is baloldali érzelemmel jöttem ki, azzal a megszorítással, hogy mi most egy szörnyű vörös fasizmus idejében élünk, ahol visszaélnek a baloldaliság minden tisztességes vonásával.
Festmények a cellában
Az a két hónap Szolnokon, a Ságvári körúton maga volt a pokol. Nem mindig a verések voltak a legszörnyűbbek, hanem a verések közötti idő. A négy órás memorizálások után még ott volt a nap további húsz órája, ami pontosan elég a bedilizéshez. Éppen a bedilizés ellen képzeltem magam elé egy-egy festményt. Hol egy Tiziano, hol egy Velázquez képet. Ezeket szinte agykontrollal, színesben próbáltam magam elé idézni, szinte végigtapogatni, s egy-egy festői magatartást szavakká átformálni. Ha nincs módom látni a képet, megfogni, legalább szerettem volna megfogalmazni magamnak azokat az attributumokat a festményen, amelyek a fogalom szintjén is megragadhatók. Az az interpretációs gondolkodásmód, amivel én a képeket próbálom leírni, s ami később a művészettörténeti interpretációmban gyakorlatommá vált, ott alakult ki. A pokolban. Ezt tulajdonképpen menekülésnek szántam, de minden művészettörténeti ars poeticám onnan származik. Az más kérdés, hogy milyen pontosan idéztem magam elé a festményeket. Amikor hazajöttem és megnéztem azt a bizonyos Velázquez képet, hát... Meghökkentem. Te jóságos Isten! Egy részlet, amely a képzeletemben nem tudom, hány százszor vagy ezerszer idéződött meg, összekeveredett Tiziano egy részletével. Átúszott egy-egy motívum egyikből a másikba. Jókat mulattam utána, ám a kialakított elv ettől még érvényes maradt. Az egyetemi előadásaimon a terem színültig megtelt, még a padsorok között is ültek, s ez azt mutatja, hogy másokat is érdekel a kép megragadásának ez az eszköze, amivel próbálom a szellemi energiák megtestesülésének, vagyis a festés folyamatának stációit megragadni. Ezek a stációk kézzelfoghatóan felfedezhetők a képen. Sőt: az ecsetjárásnak a nyoma is. A legjobb festők nem tüntetik el az ecsetjárás nyomait. Ezekből a nyomokból, tehát az ecset vezetésének a dinamikai váltásaiból sokkal többmindent lehet felfedni, mint ilyenekből például, hogy Julcsa siratja a betyárt a képen. Teljesen másik vonulat a műnek a sztorija... Ennek a kínomban kialakított interpretációnak a próbaköve, a művészettörténeti előadásaim, még sohasem voltak elméletieskedők. Ennek az interpretációnak, a kialakításának, az életemet, egészségemet, józan eszemet köszönhetem. Nagyon jó volt bedilizés ellen, megőrizte ép elmémet. A börtönben ezeket a dolgokat már nem csináltam naponkénti rendszerességgel, míg a Ságvári úton szigorú napirendem volt az előző vallomásom memorizálása, majd a képek elemzése. Ez még arra is jó volt, nehogy eszembe jusson, mi van otthon. Mert a másik bedilizési forrás, ha valaki elkezd töprengeni, hogy jaj, Istenem, vajon mit csinál most otthon a feleségem? Számtalan megtébolyodásnak a tanúja voltam odabent. Sokszor előfordult, hogy valaki annyit beszélt a családjáról, hogy végül elveszítette a józan eszét. Bennem viszont az fogalmazódott meg, hogy ezeknek a magukat kommunistáknak nevező pribékeknek, himpelléreknek nem adom meg azt az elégtételt, hogy a kezük között bedilizzek, s hülyegyereket csináljanak belőlem.
Felejtés
Az egész bírósági tárgyalás engem hidegen hagyott. Úgy éreztem, én egy olyan vörös színű fasiszta rendszerben élek, amely végül talán el fogja söpörni a vörös pribékeket is, aztán felépül egy tisztességes, emberarcú szocializmus. Ma már tudom, ilyen nincs. Nem teljesen magamtól jöttem rá, segített a megvilágosodásban Gyilasz is, aki mintha nekem válaszolt volna az egyik írásában: nem elszúrták ezt a szocializmust, egyszerűen nem lehetett más, mint ami lett. Akkor vált abszolút evidenciává számomra, hogy tulajdonképpen rosszul tettük fel a kérdéseket, ám a rosszul feltett kérdésekre csak rossz válaszokat lehet adni. Tehát a kommunizmus vagy a szocializmus nem lehet jó. De mi egy olyan közegben élünk, ahol az embereknek elromlott az emlékezete. Már elfelejtették, hogy Magyarországon és a környező országokban megjelent egy embertípus, s azt mondta, felosztják a földet, történelmi igazságszolgáltatás lesz, minden paraszt megkapja a maga földjét. Ahogy megkapta, még meg sem melegedett a kezében a szerszám, máris beterelték őt a kolhozba. Széjjelverték az emberek munkakedvét, ha valaki túlságosan sokat dolgozott, rászóltak, hogy ne stréberkedjen. Hiába dolgozott tízszer annyit, mint a másik, nem kapott tízszer annyi bért. Előbb-utóbb rászokott arra, hogy jobb lesz a munkát csak mímelni. S a munka társadalma leszoktatta az embereket a munkáról. Megosztották a társadalmat kétkeziekre és entellektüelekre. De ahol különbséget tesznek a szellemi és a fizikai munka között, méghozzá úgy, hogy a kettő közül a hierarchiában a kétkeziek valami jót, az entellektüelek pedig valami gyanús dolgot jelentenek, ott a legnagyobb vesztes a kétkezi munkás lesz... Ausztriában egy utcaseprő tízszer annyit kap, mint Magyarországon az egyetemi tanár. Ott nem írják ki a gyárra, hogy tied a gyár, magadnak építed, viszont Herr Bauernek hívják benne a melóst, de nem gúnyból, hanem mert tisztelik, s ez rangot jelent. És nem akarják őt senkivel sem szembeállítani. Nálunk még a parasztokat is szembeállították egymással: volt szegényparaszt, középparaszt, kulák. Sikerült egyik emberrel megutáltatni a másikat. Osztályharc címén feltrancsíroztak bennünket, s ez a feltrancsírozottság a mai napig is működik. Egyik ellenzéki párt a másikat sokszor jobban utálja, mint a komcsikat. Ez mind ennek a következménye, de az is, hogy még ötven év múlva is a Kádár adósságát fogjuk törleszteni. Összemosódnak ma a dolgok: az emberekkel elhitették, hogy a rendszerváltás az oka minden rossznak. Nem könnyű megszabadulni attól a borzalmas tehertől, amit örököltünk a vörös évtizedekből. Én 1990-ben szintén elkövettem azt a butaságot, hogy védtem a legyőzötteket. Úgy gondoltam, ne bántsuk őket: a döglött oroszlánba nem illik belerúgni. Ahol csak lehetett, próbáltam az egykori komcsik mellé állni. Tettem ezt egy kicsit azért is, hogy ne csináljunk a szarból mártírt. A börtön vagy az üldözöttség mindenképpen a mártírium koszorúját fonja az üldözöttek feje fölé. Elég lenne egy hatalmas táblára fölvésni, kik azok a nevek, akiket nem szabad vezetői pozícióba tenni vagy közel engedni a médiákhoz. Ez még mindig humánusabb lenne, mint amit ők csináltak: kitelepítették a budapesti értelmiséget Ohatpusztakócsra, szétverték az emberi alkotóerőt, elvették az ember megújulás kedvét és képességét. A mai napig is hiányzik egy jó tömör vádirat. Én el tudnám képzelni akár öt oldalban is. Mai napig sem rágták az állampolgárok szájába azok, akiknek ez a feladata lett volna, hogy mit jelent a kádári örökség. Hiába mondják, hogy 23 milliárd dollár adósságot, meg vagy kétszer ennyi belső adósságot, ez így egy absztrakció. Szemléletesen kéne elmagyarázni. Én lementem a matematika tanszékre, s megkértem a kollégákat, számolják ki, mennyi jut ebből egy emberre. Kiderült, hogy akkora összeg, amiből két Volkswagen Golfot lehetne venni. Ha ekkora pénzt kifizetnék, még nem lépnék előre, csak törölném az adósság rám eső részét. Amit Kádár Jánosék vettek fel. Ez már nem absztrakció! Miért nem magyarázták így el? Megértette volna a magyar állampolgár, aki azért nem hülye, csak az emlékezetét veszítette el. S azt sem véletlenül: rájött, könnyebb ez az élet, ha elfeledjük. Könnyebb naponként úgy élni, hogy nem botlunk bele állandóan kellemetlen dolgokba. Ez aztán szép lassacskán az emlékezet visszafejlesztésével jár. Ezért az emberek ma elhiszik, hogy a rendszerváltozással kezdődött minden rossz. De ez nem igaz! Emlékszem, már Németh Miklósék idejében megfogalmazták, hogy két hétre való kenyere van országnak. Hát sok ilyesmit örököltünk a Kádár rezsimtől! Nem csupán hallgatnak erről, de most már nosztalgiát is tudnak ébreszteni a háromhatvanas kenyér és az akkori olcsó sör után. Pedig csak azért volt háromhatvan a kenyér a felvett nyugati kölcsönök jóvoltából, hogy Kádárék ezzel a maguk nyugalmát megválthassák... Tökéletesen sikerült az agymosás, amibe még az is belefért, hogy most kiadták az egykori mozgalmi dalokat, s állítólag ezeket meg is vették. Nosztalgiából... Bevallom őszintén, amikor belefeledkezem a festésbe, egyszercsak azon kapom magam, azt fütyörészem, hogy kovács vagyok, ifjú a lelkem... Ekkora örökséget! Gyerekkoromban, de még gimnazistaként is, ezeket gajdoltuk. Ezek a mozgalmi nóták persze nem népdalok, nem a nép ajkán létrejött spontán termékek, hanem egész egyszerűen megbízást adott elkészítésükre a rendszer, hogy domesztikálja saját vörös fasizmusát.
Sírkő
Amikor átkerültem a börtönbe, annyira le voltam fogyva, hogy anyám nem ismert meg az első beszélőn. Ötvenegy kiló voltam. Őrült éhséggel érkeztem a börtönbe. Az első napon láttam, hogy a cellatársaim dobják a kenyeret a küblibe.
– Mit csináltok?
– Ezt nem lehet megenni.
Fogtam a kenyeret, széttörtem, széthúztam a két darabot, hát vagy harminc ökörnyálszerű foszlányban nyúlt. Elkértem a kenyeret, szétmarcangoltam, s a magasan lévő, plafon alatti ablakban szétraktam, hogy megszárítsam, akkor hátha gusztusosabbá válik. Három órán belül kőkemény lett, akár a parittyakő. Ezzel aztán helyrehoztam magamat. A többiek hiába látták, hogy én eszem, ők nem fanyalodtak rá, ideadta az egész cella.
Július közepe táján vittek át a Ságvári útról a szolnoki megyei börtönbe, ami nekem nem jelent rossz emléket. A cellákban kialakultak a közösségek. Ráadásul jött az elején egy smasszer, hogy van-e köztünk kőműves, aki ért a műkövességhez. Én rögtön jelentkeztem. A cellatársaim között volt egy igazi kőműves. Azt mondja.
– Te tényleg értesz hozzá?
– Nem. Viszont vártam, hogy te is jelentkezel.
– Baj lesz ebből, hogy nem értesz hozzá.
– Mi baj lenne? Börtönbe kerülök?
– Azt se tudod, a műkövet hogy kell csinálni.
– Persze, hogy nem. De te majd elmondod.
– Nem tudom a keverési arányt.
Másnap levittek, kiderült, hogy egy síremléket kell megcsinálni, talán az egyik börtönőr apjáét, valami Szendreiét. Elkezdtem körbejárni az udvaron, kerestem, honnan jön a legintenzívebb konyhaszag.
– Mit keres? – kérdezte a smasszer.
– Tudja, a napsugárzásnak, időjárásnak s egyebeknek lényeges szerepük van...
Egy hülye bunkó volt szegény, ennek mondhattam. Ahol legtöményebb volt a konyhaszag, ott lecövekeltem.
– Itt fogom csinálni!
Odakértem egy csomó üres gyufásdobozt.
– Minek az?
– Majd meglátják.
Odarendeltem a cementet meg a kőport. Gipszet és agyagot is kértem. Azon az éjszakán mindent végiggondoltam. Különböző arányban kevertem össze a cementet és a kőport, s az arányt ráírtam a doboz hátuljára. A dobozba tettem a masszát. A dobozokat aztán naponta meglocsoltam. Közben agyagból megcsináltam a síremléket két hét alatt, de a cellatárs kőművestől megtudtam, hogy huszonnyolc nap kell a cement kötéséhez. Babráltam. Elkészítettem az agyagról a gipsz negatívot is.
Közben a közbűntényes rabok dobálták ki nekem a szalonnát, a kockacukrot meg a kenyeret a konyhából. Szereztem egy madzagot, elkötöttem a nadrág szárát, s az élelmet a nadrágomba süllyesztettem. Mikor este felmentem, nekem estek a cellatársak, kioldották a madzagot, s a nadrágszáramból potyogott a hagyma, a csikk, a kenyér és egyebek. Vagy három hónapig vacakoltam, mindent csináltam a kővel, hogy húzzam az időt. Úgy ragyogott!
Megkérdeztem a smasszert, hol állítják majd fel? Azt mondja, Berettyóújfaluban. Azt sem tudtam, hol van az a hely De szabadulás után úgy hozta a sors, hogy éppen ide kerültem, mert itt kaptam egy takarítónői állást. A takarítónőség a megalázás része volt. Nem a farkamat kellett, hogy hátrakössem, egyszerűen ilyen státusz volt üresen. Ott ismerkedtem meg a későbbi feleségemmel. Meséltem neki ezt a sírkőkészítést. Azt kérdezi.
– Hol van ez a sírkő?
– A franc tudja... Valami Berettyóújfa... Te jó Isten, hát én most ott vagyok!
– Hogy néz ki?
Leskicceltem: van egy téglatest, mellette egy fatörzs, s abból egy letört tölgyfaág, továbbá hatalmas formaburjánzással jól domborodó tölgyfalevelek és makkok. A kitört ág ráborul a sírkőre. Mondtam, hogy a kő valami Szendreié. Másnap a jövendőbelim a nővérével elment a temetőbe. Jöttek, hogy megtalálták, s a név is stimmel. Kimentem, én is megnéztem. Mondom.
– Te, ez még egyben van!
Persze, hogy egyben volt, hiszen jó volt a keverési arány. Huszonnyolc nap után földhözvagdostam a gyufásdobozba öntött, különféle arányban kevert műkődarabkákat. Volt, amelyik szétporladt, volt, amelyik elrepedt. Amelyik nem is porladt, nem is repedt, s olyan kemény volt, hogy a körmömmel sem tudtam buzerálni, annak az alján megnéztem a keverési arányt, s aszerint csináltam a síremléket.
Amikor kialakítottam azt a miliőt, amiben tisztában voltam, hogy meddig terjed a mozgásterem, már jó volt.
A cellában nagy politikai viták zajlottak. Mielőtt egymás szemét kikapartuk volna, elmondtam.
– Gyerekek, lassacskán jobban utáljuk egymást, mint az ajtón kívüli smasszereket. Jól van ez így? Vitázzunk emberi hangon, ha lehet!
Ezt többnyire sikerült is kialakítani. Az volt a szerepem a cellában, hogy villámhárító legyek.
A kés alatt
Nagy Imre kivégzése után szórtak szét minket, elvitték az egyiket Vácra, a másikat Állampusztára, a nagyidősöket a legszörnyűbb börtönbe, Márianosztrára, bennünket pedig, akik nem kaptak többet négy évnél, a szolnoki megyei börtönből a Gyűjtőfogházba vittek. A jobb csillagba kerültem, a jobb kettőbe, a harmadik emeletre. Ez volt börtönéveim legnyomasztóbb időszaka: a földszinten és az első emeleten a halálra ítéltek voltak, annyian, hogy a kis fogházban nem fértek el. Minden este hallottam, amikor átvittek valakit a cellából a siralomházba, akit aztán másnap reggel kivégeztek. Mindig hallottuk, hogy éljen a haza! Vagy azt, hogy éljen a szocializmus! A kivégzésre menők kiáltották. Elhangzottak olyanok is, hogy piszok komcsik! A halálraítéltek zöme azonban egy tisztább szocializmust éltetett. Az a tudat, hogy ott vannak alattunk azok, akik nem tudják, hány napjuk, hány órájuk van hátra, szörnyű nyomasztó volt.
Egyszer jöttek összeírni, mi a foglalkozásunk. Mondom.
– Festő vagyok.
Nem vált be.
– Tanár vagyok.
Ez sem nyert. Erre kitaláltam mást.
– Asztalos vagyok.
Ez bevált. Másnap elvittek a bal csillagba. A rádiókávagyárba jártunk dolgozni, ami a Gyűjtőfogházon belül volt, de egy egész más épületrendszer. Egészen a szabadulásomig a bal csillagban maradtam. Óriási különbség volt a jobb és a bal között. A bal például nem volt tele poloskákkal, tiszta volt, higiénikus, nem küblire, hanem vízöblítéses illemhelyre jártunk, ahol rálépett az ember egy pedálra, s a víz kivitte a segge alól a szart.
A jobb csillagban rengeteg poloska volt, bár én egy igen komoly szisztémát dolgoztam ki ellenük, amit azonban a jobb csillagban nem tudtam rendesen megvalósítani. Szolnokon viszont, korábban, ragyogóan megszerveztem a poloskák elleni inváziót. A szolnoki börtönben szereztem konzerves dobozokat. Itt dekorációs munkákat végeztem, s a nevelőtiszt kitalálta, hogy a helyőrségi tisztiklubban lévő dekorációs státusztól elvárt munkákat velem csináltatja meg, de a státuszt a feleségével vagy a fiával tölti be, s ők veszik fel a pénzt. Tendenciózusan hadsereg-dekorációkat csináltam. Ezért a munkámért én kemény százharminc forintot kaptam havonta, s ezen spájzolhattam egy kis kockacukrot meg szalonnát. Ez a dekorációs munka egy műhellyel járt, kérhettem segéderőt is. Kértem petróleumot ecsetmosásra, de nem arra használtam. A cellatársaimnak mondtam.
– Gyűjtsétek a szöszt! Húzgáljátok a körmötökkel a pokrócot meg a szalmazsákot, amíg össze nem gyűlik egy csomó szösz!
A szöszt belemártottuk a petróleumba. Szereztem pici szegeket. A szösszel körbevettük a plafon és a fal találkozását, de úgy, hogy ne lehessen látni. Olyan legyen, mintha a fal repedése lenne. A poloska ki nem állhatja a petróleumot, így nem tud felmenni a plafonra, hogy ledobja magát az emberre. Csak kóvályogtak a falon össze-vissza. Vaságyaink voltak. Azt észrevettük, hogy a szalmazsákban nincs poloska, csak a vasak találkozásánál. Na, onnan kiirtottuk őket. A konzervesdoboz azért kellett, hogy a padlóról se tudjanak fölmászni. Minden ágy lába benne állt egy dobozban, amiben egy félkanálnyi petróleum volt. Este, zárás után, tök sötétben állítottuk fel a poloskariasztónkat, addig az ágy alatt voltak a dobozok. Attól kezdve nyugodtan aludtunk a poloskától, de alig csináltuk meg, rá két-három hónapra vittek a Gyűjtőfogházba, ahol nem sikerült beszerezni a kellékeket. Ott már bántottak a poloskák.
Dolgozni kezdtem. Mindenkit konkrét munkára helyeztek, de két nap alatt rájöttem, hogy a munkafelügyelők nem tudják a nevünket, így egymás között csereberéltük a munkákat. Volt egy nagyon veszélyes hely, ahol a rádiódobozokat szórópisztollyal fújtuk le nitrólakkal. A rádiódobozok egy tepsin forogtak körbe miközben fújtuk. Akik ezen a helyen dolgoztak, kaptak tejet. Az ott fogalom volt. A másfél év alatt már azt is elfelejtettem, hogy milyen a tej íze, de rettentően vágytam utána. Itt védőitalként adták. Volt ott egy fickó, aki már teleszívta magát tejjel is, nitrólakkal is, érezte, hogy baj van. Akkor kerültem én ide. Annyira tömény volt ott a szórópisztoly porlasztása után a nitró, hogy aznap este, mikor fölkerültem a cellába, a hajam egy tömbben állt. Másnap nitróhígítót csempésztem föl, kimostam a hajamat, s attól kezdve bekötöttem a fejem, hogy legalább az legyen védve. Azt hiszem, másfél hónapig szórtam a nitrót, utána már én se mertem folytatni, már tudtam szerezni tejet, mert cigarettához jutottam, s bár dohányos voltam abban az időben, elcseréltem tejért. Tehát hébe-hóba azért tejhez jutottam.
A fújórészlegből egy olyan részlegbe kerültem, ahol a rádiódobozokat javították. Kopogtatással lehetett megtalálni, hogy hol hólyagzott fel a doboz furnérlemeze: itt ki kellett vágni belőle egy csíkot. Naponta kettőt kellett így megjavítani. A klasszikus módon én csak egyet tudtam megcsinálni, de az is elég gyatrán nézett ki. Akkor megfenyegettek, hogy visszakerülök a jobb csillagba, ha nem dolgozom tisztességesen. Erre elővettem egy dornit, egy lyukasztót, nem kivágtam a lemezt, hanem megnagyobbítottam a bajt. Ahol a hólyag volt, ott én krátert csináltam. A legfinomabb fűrészporból, ami a levegőben szállongott, s lerakódott a párkányon, masszát csináltam nitrólakkal. A lyukat betömtem masszával, hogy domború legyen. Mikor a nitrólakk egy-két óra alatt megkeményedett, lecsiszoltam, és szeszpáccal kikevertem egy olyan színt, amilyen a fa erezete, s a csiszolt felületet ezzel átalakítottam boggá. Elfogadták. Nem vették észre, hogy azt a bogot én csak odafestettem és lelakkoztam. Ilyen javítást viszont naponta akár harmincat is meg tudtam volna csinálni, de megálltam a második után. Ettől kezdve az egész műhely átállt erre a tilos technológiára, de mindenki otthagyott az asztalán egy klasszikus módon összehozott félkész munkát. A nyolc órára kiszabott normát teljesítettük egy óra alatt. Ezen a helyen iparművészek dolgoztak, akik a fennmaradó időben iparművészeti remekeket készítettek, redőnyös tolltartókat, faintarziákat, amikbe én rajzoltam ilyen miről álmodik a lány-féle marhaságokat, amiért a smasszerektől kaptam margarint, ezt-azt... Egyetlen egyszer behoztak nekem egy üveg befőttet is, aminek leöntötték a levét, s felöntötték konyakkal.
Így telt az idő 1959 áprilisáig. Karácsony őrmester a felvezetőnk volt, s azzal dicsekedett, hogy ő volt Nagy Imre hóhéra. Ezt nem hittük el, de 1989 után, mikor a kivégzéssel kapcsolatos történeteket böngésztem, olvastam, hogy Kovács, a hóhér, nem vállalta Nagy Imre kivégzését, helyette Karácsony törzsőrmester végezte ki. Ez az ember minket le se köpött. Egyszer azt mondja.
– Na, emberek, álljanak már valahogy be a sorba!
Csak néztünk. Emberek? Mi? És kér bennünket? Feltűnt a megváltozott hangnem. Az üzemben is elkezdtek minket a nevünkön szólítani, s kértek, hogy mégiscsak dolgozzunk már valamit... Akkor nekem olyan munkahelyem volt, hogy időnként átmentem a javítórészlegből egy másikba, ahol egy hatalmas, mozdonyszerű présgépen lehetett lepréselni a furnérokat. A prést rá kellett húzni, s akkor elindult egy két méter hosszú, három centi vastag óriási kés, és élesen elvágta a táblát. Éppen ezen dolgoztam. A társaim megkértek, menjek már végig az üzemen, tudjam meg, hogy mi van. Tudták, nekem öt fülem van a hallgatózásra. A hónom alá vágtam két munkadarabot, rohangáltam egyik műhelyből a másikba, mondván, át kell menni lecsiszoltatni ezt, most meg át kell menni elvágatni azt... Visszamentem.
– Gyerekek, amnesztia van.
Ezen senki sem hatódott meg, mert minden sátoros ünnep táján jött az amnesztia híre. Akkor már annyira el voltunk fásulva, hogy egyikünk se hitte el. Végigjártam vagy tizenöt műhelyrészleget, visszajöttem. 
– Azt mondják, most biztos amnesztia van, de hiszi a franc.
Egyszer jön egy kecskeméti újságíró
– Gyerekek, itt a börtönújság, benne van az amnesztia.
Felugrottam örömömben a gép tetején, mikor visszaestem, alácsúszott a lábam a késnek, ami már el lett indítva. Ott volt egy vastag vasrúd, amivel meg kellett hosszabbítani a prést, de ezt nem szoktuk használni. Ezt a vasrudat az az újságíró fölkapta, s a lábamat kitolta a kés alól. Ám a kés elkapta a vasrudat, s mint a téliszalámit, úgy metszette el. Leállítottuk a gépet. Egy darabig föl sem fogtam, mi történt.
Négy cikkelybe volt írva az amnesztia. Olvastuk. Vonatkozik mindarra, akinek nem több az ítélete négy évnél. Mindazokra, akik nem visszaesők. Satöbbi, satöbbi. De volt egy ötödik pont is: kivéve a nép ellenségei.
Mi mindannyian a nép ellenségei voltunk, legalábbis ezt mondták. Teltek a napok. Minden nap, mikor megérkeztünk munka után, kiszólították azokat, akik éppen mentek haza. Ment egyik nap a másik után, már a névsor végefelé jártak, csak az adta vissza a reményt, hogy mindig akadt egy-két „a” vagy „b” betűs is. Mondom, biztos rossz a névsor. Tizedikén is megyünk vissza a munkából: már senkit sem szólítottak ki. Börtönparancsnoki kihallgatást kértem, s azonnal vittek is, de nem a parancsnokhoz, hanem a politikai tiszthez. Azt mondja.
– Ismeri az ötödik paragrafust?
– Igen.
– Hát erről van szó.
Ez a paragrafus arra volt jó, hogy akit nem akartak kiengedni, azt ne kelljen kiengedniük, hiába esne bele az amnesztiába. Akkor azzal a letargiával mentem föl a cellámba, hogy nem holnap megyek haza, s nem is holnapután, hanem másfél év múlva. Életemben először fordult elő, hogy bevágtam magam után a vasajtót. Csak úgy dörrent... Én mindig elkerültem, hogy alattam kosz legyen. Elkerültem, hogy egy rohadt csirkefogó, egy kételemis, olvasni sem tudó szarházi engem kioktasson a tisztaságról, a rendről. Börtönőr előtt nem vettem fel csikket. Előfordult, hogy valaki rágyújtott egy cigarettára, de rögtön eldobta. Gondolom, kéjelgett, hogy kapkodnak a csikke után. Ha valaki ilyet eldobott, én széttapostam, hogy senki ne tudja fölvenni. Nehogy örüljenek már a megalázottak gyengesége miatt! Ezért vigyáztam a rendre, a tisztaságra is, az ajtókat sem csapkodtam. Csak most vágtam be piszokul. Öt perc múlva hozták a vacsorát. Nekem is beadták a csajkában a kását. Egyszerűen nem volt kedvem enni. Fogtam a csajkát, kivágtam, de a szűk ablakon az edény fönnakadt, viszont az összes kása kiment. A smasszer, szerencsétlenségére, éppen akkor nézett be: telibe kapta. Csurgott róla a tejbekása... Semmi következménye nem lett. Alighanem végiggondolta ő az amnesztia kapcsán, hogy nem érdemes ezeket baszogatni. Ráadásul éppen ő mondta korábban, hogy jobb ezekkel vigyázni, mert nem tudni, nem lesz-e belőlük holnapután miniszter...
Alig vágtam ki a kását, fél perc múlva szólítják a nevemet. Na, mondom, a kása! Aztán hozzátették, hogy az összes cuccal menjek. Hirtelen átfutott az agyamon, hogy a sötétzárkához vagy a szigorítotthoz nem kell az összes cucc. Mi lesz ebből? Megyek, látom, a parancsnoki iroda mellett már vannak vagy tizenvalahányan. Mondom.
– Mi van? Ti is odabasztátok a kását?
– Dehogy... Szabadulunk!
– Ne marháskodjatok már!
Töprengtem. Nem biztos, hogy nekem is a szabadulók közé kell állni, de majd hülye leszek máshova állni! Egyszer jön egy fickó, hozza a vasalt ruhát. Az enyémet is! A tiszt, rájöttem, talán már tudta, hogy rajta vagyok a listán mikor beszéltünk, de nem szólt. Szórakozott velem. Velünk.
Aznap éjjel már civilben voltam a póterben. Innen történik a szabadulás. De ki tudott ott aludni? Fölmásztunk az ablakra, ami abszolút tilos volt. Kiabáltak az őrök, hogy menjünk le onnan! Visszakiabáltunk.
– Faszikám, te holnap is itt leszel, mi viszont holnap már szabadulunk!
Ilyesmiket kiabáltunk vissza a karolába. Az őrtoronyba.
Mi madárháznak hívtuk azt a hosszú csarnokot, ahol a beszélők voltak. A madárháznak mi csak az egyik oldalát ismertük, a börtön felőlit. Azért volt madárház a neve, mert egyszerre kétszáz rab és rokon beszélt, s ez messziről amolyan csicsergésfélének tűnt. Most, szabaduláskor, a madárház másik oldalán mentünk ki. Csak néztünk. Te jóságos Isten! Hát egy szanatórium kutya fasza ehhez képest! Gyönyörű repkény, zöld, ápolt fű, szép fehér falak a benti szürkeséggel szemben. Na, mondom, a hozzátartozók azt hitték, hogy valami üdülőben vagyunk!
Spórolás
Felraktak egy teherautóra, bevittek a Nyugati pályaudvarra. Én egy hatalmas bakancsban voltam, zokni nélkül, rövidnadrágban, pólóban. Április tizenharmadika volt, jéghideg idő. Mondom, engem így azonnal elkapnak, csak nem a börtönbe, hanem a diliházba visznek. Elkezdtem futni a József körút felé, a barátomhoz, hogy adjon már valami ruhát. Már várt. Az ügyvéden keresztül megtudta, hogy aznap engednek ki... A mai napig várom, hogy megkérdezze tőlem.
– Hogyan sikerült a nevemet kispórolni a vallomásodból?
Mert ő benne volt egy olyan ügyben, amiért négy akasztófát osztottak ki. Talán illett volna megkérdezni.
– Hány pofont kaptál a hallgatás miatt?
De nem kérdezett. Párttitkár lett. Nem ő az egyedüli. Ott van az a nő is, aki a forradalom alatt hozta a lángoló verseket lobogó lelkesedéssel a községbe. Letöltöttem a börtönbüntetésemet, kikerültem Berettyóújfalura. Egyszer jött egy újságíró küldöttség apparatcsikokkal. Köztük volt ez a nő is. Szépen elment mellettem, aki ott álltam a seprűvel a portánál. Még csak a szeme se rebbent. Csak nem fogja magát kompromittálni? Elment mellettem másodszor is, akkor már egyedül. Oda se pillantott. Néhány esztendővel később találkoztam vele. Akkor már újra tanítottam. Mondom.
– Nem ismersz meg?
– De igen.
– Négy éve is megismertél?
– Igen.
– Na, akkor ezt ki is beszéltük!
Otthagytam. Ha valakinek meg kellett volna kérdeznie, az ő nevét hogy tudtam kispórolni a vallomásomból, neki mindenképpen. Ha beszélek, nem lett volna újságíró, nem lett volna párttitkár... Furcsa az élet. Na, de milyenek legyenek a párttitkárok? Jók talán? Nyilván így kerek a világ.
A forradalom idején megjártam a mennyet, a megtorláskor megjártam a poklot. Túléltem. Azóta bármiről kezdünk beszélgetni, két-három perc múlva akaratlanul is a forradalom, a börtön felé kanyarítom a szót. Kitörölhetetlen, meghatározó élményem volt. Ma sem hagy nyugodni.

A bozgor
A megátkozott bozgor
Nagyon kevés pénzünk volt, ami érthető, hiszen a közelmúltban halt meg a papám. Anyagi javak hiányában a nővéremmel mindent magunk készítettünk, még a ruháinkat is. A tengerhez készülődtünk, egy ifjúsági táborba. Gyártottam magamnak egy piros-fehér színű különösen rövid ruhát. Már csak egy jó hajviselet kellett. A testvérem, Mária, vállalta a fodrász szerepét, hozzá is fogott a frizura kialakításához, ám közben beszélgettünk, jókat nevetgéltünk, Mária bele-belenyírt a hajamba, amely így egyre rövidebb lett, végül, amikor a végeredményt megszemléltem a tükörben, mintha egy tífuszos nézett volna rám vissza. Az első döbbenet után úgy gondoltam, hogy nem baj, ha másért nem, legalább a foltos, itt-ott kinyírt, kiborotvált fejem miatt megnéznek majd a fiúk, amire egyébként alig lenne esélyem, az egzotikus külsejű Mária és a velünk tartó két kifejezetten gyönyörű székely lány árnyékában.
Costineşti és az ifjúsági tábor jó választásnak látszott. A nagy, közös étkezőben elköltött vacsora után, az üvegfal külső oldalán lévő placcon roptuk a táncot. Annyi zsebpénzünk volt, hogy esténként egy üveg sört és egy szál cigarettát tudtunk venni. Ültünk a virágokat körülvevő kőpárkányon, néha a szájunkra emeltük az üveget, fújtuk a füstöt, hallgattuk az éppen divatos slágereket. Arra lettünk figyelmesek, hogy a táncoló sokaság mögött gladiátori méretű fiúk tűntek föl, akik előtt szétnyílt a tömeg. Vagy tizenöt fiú közeledett felénk. A velünk lévő magyar fiú, aki sportoló volt, ismerte a testőr-kinézetű elegáns társaságot, odarikkantott egy üdvözlésfélét, aztán bemutatta nekünk a világbajnok román kézilabda válogatottat. A csapat, mintha eleve ide igyekezett volna, leparkolt mellettünk, beszélgetni, táncolni kezdtek. Csak én árválkodtam partner nélkül, egész este nem akadt táncospárom. Végül az a magyar fiú, aki bemutatta a kézilabdásokat, felkért. Tudtam, hogy szánalomból.
Másnap a tengerben úszkáltam, aztán napoztam a forró homokon. Estefelé, amikor a tábor felé indultam, megállított egy kreol bőrű fiú, és fotózni kezdett. Megriadtam, felkaptam a sporttáskát és futni kezdtem. Már csak a táborban vettem észre, hogy magammal hoztam a fotós táskára dobott törülközőjét is. Lementem, leadtam a recepción. Mire az étteremhez értem, már mindenki megvacsorázott, egyedül ettem a nagy üvegfalak mögött. A placcon már vártak a lányok és a kézilabdások, akik között volt egy új fiú. Bemutatták.
– Atîta ştiu ungureşte: kakas şi Petőfi Sándor – mondta a fiú (Annyit tudok magyarul: kakas és Petőfi Sándor).
Megnéztem magamnak: görögös arcél, kék szem, göndör haj, barna bőr, a többi kézilabdásénál alacsonyabb termet. A fiú nem engedte el a kezemet a bemutatkozást követően. Elindultunk sört és cigarettát venni. Észrevettem ugyan, hogy Mária és a partnere mintha mondani akarna valamit, de most boldog voltam, hogy végre mégis észrevettek, nem figyeltem rájuk. Végül félrevont a testvérem, s figyelmeztetett, hogy nagyon vigyázzak, mert Viorel hírhedt nőcsábász, előző este is azért hiányzott, mert Constanţában volt kurvázni. Vállat vontam, s visszamentem a fiúhoz. Viorel megfogta a kezemet, jól megnézett magának, aztán megkérdezte.
– Unde stati? (Hol laksz?)
– La căsuţa cinci. (Az ötös számú házban.)
– Bine, hai acasă! (Jó, akkor gyere haza!)
– De ce? (Miért?)
– Ai să vezi. (Majd meglátod.)
Elindultunk. Amikor a ház közelébe értünk, megtorpantunk, s Viorel kérte, vegyem le ezt a ruhát és húzzak nadrágot. Bementem a házba, kilestem az ablakon, vajon utánam jön-e a fiú, de nem jött, maradt az iménti helyén, kicsit távolabb. Azért bereteszeltem az ajtót a biztonság kedvéért, előhúztam egy nadrágot, átöltöztem. Amikor kimentem, Viorel ezt suttogta.
– Secuica mea! (Székelykém!)
Megfogta a kezemet, s közölte, azért kérte, vegyek nadrágot, hogy más ne lásson belőlem többet, mint ő, mert tudjam meg, ezentúl hozzá tartozom. Úgy éreztem, mintha hirtelen még a hajam is kinőtt volna, boldog voltam, szinte lebegtem. A kézilabdacsapat és a lányok aggódva nézték amint a házból visszatértünk, később, a tánc szüneteiben, óvtak Vioreltől, de én inkább attól féltem, hogy elmarják mellőlem a fiút.
Másnap reggel összekapkodtam a fogkefémet, a fogkrémet, a törülközőt, s indultam zuhanyozni. Amint kiléptem az ajtón, csaknem átestem a fiún, aki ott üldögélt a küszöbön. Kértem, most már menjen el, s Viorel egyetértően bólintott, mégis a zuhanyozó mellett találtam a tisztálkodás után. Viorel visszakísért a házba. Ott ismét elbúcsúztunk. Ő csak nézett.
– Secuica mea!
Ettől kezdve úgy követte a Székelykéjét, vagyis engem, mint az árnyék. Ez meglátszott az edzőtábori jelenlétén és munkáján is. Az edző üzent, hogy menjünk be a táborba, szeretne minket megismerni. Elmentünk, igaz, kicsit szorongva, de hamarosan kiderült, hogy fölöslegesen féltünk, az edző ugyanis kedves volt, s arra kért minket, ugorjunk be az edzőtáborba minden reggel, amikor megyünk napozni, ne fantáziáljanak a fiúk, hanem dolgozzanak. Készséggel teljesítettük ezt a kérést, s reggelente üdvözlésképpen végigpusziltuk az egész csapatot. Én is, de engem már az első alkalommal leszólított Viorel, mondván, hogy az ő Székelykéjét ne csókolgassa senki rajta kívül. Sőt, ne is nézzék!
Gyötrelmes évek következtek. Viorel a tulajdonának tekintett. Ha táncoltunk, csak a fal fele nézhettem, ha vacsoráztunk, olyan helyet választott a fiú, hogy mindenkinek háttal legyek, még a pillantásomból se lehetett része másnak. Viorel nagyon ritkán nevetett, mindent szinte indulatosan, halálosan komolyan csinált. Egyszer, még a tengerparti táborban beszélgettünk. Megkérdeztem.
– De fapt, de ce-ţi plac? (Tulajdonképpen miért tetszem neked?)
– Încă nici eu nu štiu. (Még én sem tudom.)
Némi hallgatás után folytatta Viorel.
– Doar eu de ce-ţi plac? (De én miért tetszem neked?)
– Odaţá te-am văzul rîzînd. (Egyszer láttalak kacagni.)
Sokáig álltunk a tengerparton, szorongattuk egymás kezét. A nyaralás vége felé közeledett, tudtuk, egy-két nap, és el kell válnunk egymástól. Álltunk a parton, némán fürkésztük a horizontot.
A búcsú napján kánikula volt. Mi fent szorongtunk a vonat ablakában, lent, a peronon, a kézilabdacsapat ácsorgott. Suta félmondatok hangzottak el, aztán megrándult, lassan elindult a szerelvény. Viorel ment, aztán sietett, később már futott a vonat mellett a fehér-zöld moher pulóverében, amely annyira tetszett nekem. Futott és nevetett. Iszonyú volt. Úgy éreztem, kinevet ez a fiú, az meg sem fordult a fejemben, hogy azt szeretné Viorel, ha így maradna meg az emlékezetemben.
Szomorúan lézengtem otthon. Nem ettem, begubóztam, néha sírtam. Mária faggatózására annyit mondtam, hogy vége, ennek vége. Amikor megjött az első levél, féktelen ugrándozásba kezdtem, majd sokáig álltam a tükör előtt és néztem a rám visszaragyogó boldog arcot.
Néhány hét múlva újból táborba mentem, ezúttal a hegyekbe. Viorel is elszökött a csapattól, hozzám utazott, szobát bérelt. Sétálgattunk, beszélgettünk, eszünkbe sem jutott a testiség.
Ettől kezdve hol én utaztam Bukarestbe, hol a fiú Erdélybe. Amikor Viorel bemutatott a szüleinek, én a magam közvetlen, kedves módján a papa nyakába akartam borulni és körülpuszilni a görög származású férfit, de az elhúzódott tőlem. Így jártam a szerb származású mamával is. Mindketten második generációs emigránsok voltak, Romániában nőttek fel, már asszimilálódtak. Amikor Viorel utazott hozzám, nem volt semmi baj, egészen addig, amíg nem kerültünk be az én baráti körömbe: ezek a fiatalok egymás között magyarul beszéltek, s a fiú román nyelvű üdvözlése után máris anyanyelvükön folytatták a társalgást. Viorel durcásan ücsörgött, s annak ellenére, hogy mindenki nagyon kedves volt hozzá, kirekesztettnek érezte magát. Úgy vélte, a társaság olyasmiről beszél, amit nem akarnak az ő füleire bízni, ezért türelmetlenül nógatott, hogy fordítsak minden elhangzott mondatot, hátha róla szól, hátha éppen a románok ellen hangzik el valami. Hiába bizonygattam neki, hogy csupa banális szöveg száll el, például valaki éppen egy pohár vizet kér, a fiú görcsösen ragaszkodott a fordításhoz. Amikor a házunkban volt, elvárta a családtól, hogy reggeltől estig mindenki románul beszéljen. Viorel bevallotta, hogy Bukarestben vasárnaponként kimegy a korzóra a székely szolgálóktól magyar szót hallani. Megpróbált barátkozni a nyelvvel. Az év végéhez közeledve azzal állt elő Viorel, hogy költözzek Bukarestbe, tanuljak ott, ám én azonnal és keményen elutasítottam ezt az ötletet. Akkor azt ajánlotta, hogy majd ő költözik Erdélybe, felveszi a református vallást és megtanul magyarul. Ezen elgondolkoztam. Eszembe jutott, hogy Viorel rajtam kívül más magyart már a közelében sem tud elviselni. Ha románul beszélve valamilyen nyelvtani hibát vétettem, Viorel nyomban megjegyezte.
– Tu, dacă măninci, pîine romănescă, de ce nu vorbesti corect romăneste? (Ha román kenyeret eszel, miért nem tudsz helyesen románul?)
– Pentru că, limba mea maternă este maghiara. (Mert az anyanyelvem magyar.)
Azt is tudtam, hogy Viorel szülei nagyon féltették tőlem a fiukat. Emlékeztem, milyen fagyos lett a papa, amikor Viorel arról beszélt, hogy összeházasodunk, felveszi a református vallást és Erdélybe költözik.
Nemet mondtam Viorel mostani hasonló ajánlatára, de a fiú nem adta fel, szívósan próbálkozott tovább. Úgy tűnt, a szüleit sikerült megtörnie, úgyhogy a legközelebbi találkozáskor a papa azzal fogadott.
– O să facem din tine, doamnă de capitală. (Fővárosi asszonyt csinálunk belőled, fővárosi rangra emelünk.)
– Doar, eu sînt fată de capitală, sînt din capitală Ardealului! (Dehát én fővárosi lány vagyok, én Erdély fővárosában élek!)
– Ce no spui?... (Mit nem mondasz?...)
Ha lehet, még az eddiginél is fagyosabbak lettek. Viorel azonban tovább erősködött, végül a szülei beleegyeztek a házasságba. Én tiltakoztam, mondván, sohasem ígértem, hogy hozzámegyek Viorelhez, különben is, többszáz kilométerre elvinném innen a fiukat, ha mégis összeházasodnánk, s ha gyerekünk születik, azt én magyarul fogom megtanítani, s a papa nem értené az unokája szavait, meggyűlölné a saját fiát is. Viorel, hogy román szót halljon, mindig bekapcsolná a televíziót, de engem ez idegesít, még a román zene is, tehát kikapcsolnám a készüléket, Viorel be, én ki, kész pokol lenne az életünk. Nem lesz házasság, jelentettem ki határozottan. A papa felállt, hozzám lépett és megcsókolta a kezemet.
A történtek ellenére Viorel legközelebb is elutazott hozzám. Letörten sétáltunk a városban. Amikor a nagy román templom elé értünk, a fiú kérte, menjünk be egy kicsit. Beleegyeztem. Viorel vett két gyertyát, az egyiket a kezembe nyomta, ő letérdelt, sokáig imádkozott, vetette a kereszteket, aztán felállt, leszúrta a gyertyákat, kimentünk a templomból. A lépcsőn megállt a fiú.
– Secuica mea! Ştii ce am făcut acuma? (Székelykém! Tudod, mit csináltam most?)
Megráztam a fejemet.
–Te-am blestemat. (Megátkoztalak.)
Megrántottam a vállamat, nem vettem komolyan a dolgot, de aztán lassan elbizonytalanodtam Viorel gyűlölettől parázsló tekintetét látva. A fiú elfúló hangon közölte, azt kívánta, hogy ne legyen soha szerencsém, ha elhagyom őt, de azoknak a férfiaknak sem, akik közel kerülnek hozzám.
Múltak a hetek. Decemberben sítáborba mentem a Fogarasi havasokba. Abban állapodtunk meg, hogy karácsonyra Bukarestbe megyek, újévre viszont Viorel utazik Erdélybe. A sítáborban azonban remek társaság verődött össze, a hivatalos táborlakókon kívül nagyon sok lógós is otthonra lelt itt, a mi háromágyas szobánkban tizenhárom fiú és lány lakott. Még eszembe is ötlött, milyen jó, hogy nem lát most minket Viorel, aki a legmélyebb erkölcsi fertőnek tartotta volna azt, ami itt folyik, valóságos kuplerájnak, holott csak pénztelen barátok igyekeztek magukat jól érezni a leírhatatlan zsúfoltságban és rendetlenségben. Ez sikerült is. Az egyik fiú mamája meghívta szentestére az egész társaságot, ezért telefonáltam Viorelnek, hogy nem megyek, probléma van a lábammal. Nagy kő esett le a szívemről. Másnap síelni mentem, jónéhányszor lesiklottam, fürgén, ügyesen, úgy éreztem, most nagyon jól megy a sízés, ám az utolsónak szánt lesiklás félútján beakadt a lécem egy buckába, s eltört a lábam. Legelső gondolatom az volt, hogy fogott az átok. A lábam bedagadt, nem tudtunk rátenni még egy szorítókötést sem. Pihentem egy kicsit, aztán lebicegtem a második emeletről, leintettem egy autót, amiből valósággal kiájultam Brassóban az őrült fájdalomtól. A szentestét ágyban töltöttem, fájdalomcsillapítókat szedtem. Közben irigykedve néztem a szerfölött vidám bandát. Másnap kórházba vittek, de nem jött egyetlen taxi sem, így egy Ervinke nevű fiú vett a hátára, aki időnként megszólalt.
– Basszam, cicám, de nehéz!
A kórházban begipszelték a lábamat, s ezt követően ismét autóstoppal utaztam egészen a sítáborig, felbicegtem a második emeletre, lefeküdtem, jól felpóckóltam a lábam. Körülöttem nyüzsgött a rengeteg fiatal a festői rendetlenség közepén. Egy fiú pizsamában, vállán törülközővel, szájában fogkefével éppen kilépett volna az ajtón, amikor Viorel benyitott. Nagy csönd lett hirtelen, mindenki sürgősen elpárolgott a helyiségből. Viorel átadott egy alvóbabát. Ez lett volna a karácsonyi ajándékom, no meg egy jegygyűrű, de azt nem hozta, majd megkapom Bukarestben, öltözzek, ha nem megyek, vége. Viorel kiment a folyosóra, várt. Kibicegtem utána, keservesen zokogtam, aztán közöltem, hogy nem megyek. Viorel sarkonfordult, otthagyott. Egyszerre vagy tíz ajtó vágódott ki, tánclépésben, indiánüvöltéssel előhömpölygött a banda, hozták a vodkát, és lelkesen skandálták, hogy „akinek a szíve fáj, meggyógyítja ez a táj!”
Sokáig ünnepeltek a döntésem miatt: lám, megmaradtam magyarnak! Egészen az esztendő utolsó napjáig tartott a vigalom, akkor összepakoltunk, megpróbáltuk eltüntetni ittlétünk nyomait, a felülmúlhatatlan rendetlenséget, a suttyomban elpottyantott almacsutkákat, a szétszórt papírokat, s helyretettük azt a néhány egyszerű bútordarabot, ami a szobában eredetileg, még a sok lógós megérkezése és honfoglalása előtt viszonylagos rendben szerénykedett a hideg falak között. Segítettek nekem lejutni a lépcsőn, s egészen hazáig cipeltek, támogattak. Szilveszter volt. Az ablaknál ültem, bámultam a havazást.
Másnap reggel hat órakor a csengő hangja hasította szét a mélabús csöndet. A mama zsörtölődött, ki az ördög jöhet ide ilyen korán! Azért igyekezett ajtót nyitni. Viorel jött el. Nagyon megörvendtem a fiú érkezésének, arra gondoltam, mégis jelentek valamit ennek az átkozódó románnak. Hamar észrevettem a Viorel nyakán éktelenkedő vörös foltot, tudtam, valaki kiszívta a nyakát, de egy ideig nem szóltam, később azonban már annyira fúrta az oldalam a kíváncsiság, hogy rákérdeztem. Viorelnek az arca se rezdült, szenvtelenül, mintha a kézilabdáról beszélne, elmesélte, hogy ő eddig is járt a kurvákhoz, mert nem feküdtem le vele, de a sítáborban történt szakításunk óta nem megy a közösülés, olyan szégyenletesen sikertelen volt legutóbb az ágyban, hogy úgy érzi, többé az örömlányokhoz sem mehet. Engem nem rázott meg ez a vallomás, ellenkezőleg, szinte kuncogtam magamban, amint magam elé képzeltem a tehetetlen és kétségbeesetten magyarázkodó szoknyapecért. Viorel leverten üldögélt egész nap az egyik karosszékben, aztán este felkászálódott, s elindult a vonathoz, de az ajtónál még megjegyezte a mamának, hogy ő úgy érzi, most járt itt utoljára.
Időnként telefonáltunk egymásnak, néha írtunk egy-egy levelet, de hónapokig nem találkoztunk. A lábam meggyógyult, már ismét régi barátaim körében lehetett látni, s a társaságban néha feltűnt egy-egy új arc. Amikor az egyik alkalommal bemutattak az egyik új fiúnak, az a kézfogást követően egész este szorongatta a kezem. Éppen olyan volt, mint Viorel, gondoltam. Kimentünk a teraszra, ahol Vilmos, az új fiú, azt javasolta, dobjuk ki a poharakat, de úgy, hogy törjenek össze, mert úgy hírlik, ez szerencsét hoz. Micsoda gyerekes dolog, gondoltam, de engedelmesen dobtam, s kissé riadtan hallgattam az üveg csörgését. Vártam a szerencsémet.
Vilmossal egyre sűrűbben találkoztunk. Nem tudtam, hogy az egyik lány már mindent elmesélt rólam és Viorelről az új lovagnak, akinek a viselkedésén nem látszott semmiféle változás az elmondottak hatására. Táviratot kaptam Vioreltől, hogy néhány nap múlva meglátogat. Sokáig tipródtam, mit tegyek ebben a kétségbeejtő helyzetben, aztán úgy döntöttem, hogy nem próbálok füllenteni, legjobb az egyenes út, tehát elmondtam Vilmosnak a történetet Viorelről, s érkezésének idegesítő hírét is.
– Na, fiam, menj haza! – mondta Vilmos.
– Miért? – csodálkoztam.
– Emese! Amíg nem döntöttél, nincs miért találkoznunk.
Táviratoztam Viorelnek, hogy ne jöjjön. Ideges voltam, mindig attól tartottam, hogy a fiú mégis beállít. De nem jött. Telt az idő, lassan megnyugodtam, úgy éreztem, döntöttem, véglegesen, visszavonhatatlanul, s ezt közöltem Vilmossal is. Nyáron elmentünk a tengerpartra a barátainkkal, de Vilmos útközben leszállt Bukarestben egy kétnapos konferencia kedvéért, s abban egyeztünk meg, a postán hagyom majd a címet, ahol megkereshet.
A tenger gyönyörű volt, mint egy lusta, de roppant erős állat, engem ezúttal is lenyűgözött. Az első este a baráti társasággal szórakozni mentem, egy kicsit ittunk, kicsit táncoltunk, s hazafelé menet futottunk egy keveset a partra kiterülő és visszahúzódó vízben. Másnap kimentem a nudisták közé, pucéron piríttattam magam az őrülten tűző nappal. Szerettem a lobogó nyarakat, a gyorsan barnuló bőrt a testemen, időnként elégedett pillantást vetettem egy-egy korosodó hölgy lazuló húsára, s lopva, kíváncsian lestem a homokon szanaszét heverő, jövő-menő férfiak naptól még le nem égetett testrészét.
– Secuica mea! – hallottam Viorel hangját.
Megdermedtem. Eddig nem izzadtam, de most egy pillanat alatt vizes lett a hátam alatt a törülköző. A fiú mellettem állt, kedélyesen legeltette a szemét összeránduló testemen. Szinte dadogtam a döbbenettől, csak annyit tudtam kérdezni, hogy került ide, s a fiú mosolyogva felelte, telefonált a mamának, ő mondta, hogy ide jöttünk, hát megkeresett. Hirtelen felugrottam, magamra kapkodtam a fürdőruhámat, aminek a felső részével elég nehezen boldogultam, remegett a kezem, de a hangom is, miközben bevallottam Viorelnek Vilmost a rakoncátlan melltartóval való küzdelem közepén. Aztán csendesen, szomorúan ballagtunk a parton, végül elküldtem a fiút, mert féltem, itt már megláthatnak a társaim. Viorel megcsókolta a kezemet, s arról beszélt, hogy most visszataszítom őt ugyanabba a világba, a percnyi örömök közé, ahonnan pedig már érettem sikerült kimásznia. Ahogy távolodott a meztelen testek között, én a csuklómat haraptam, hogy ne bőgjem el magam. Amikor visszatértem a többiekhez, olyan rosszul néztem ki, hogy a társaim azt hitték, napszúrást kaptam. Otthagytam a társaságot, mondván, a szállásra megyek, árnyékba, de két-háromszáz méter után irányt változtattam, a posta felé igyekeztem, hogy leadjam a címet Vilmos számára.
– Kisasszony, egy úr két napja óránként jár a nyakamra ezért a címért! – csóválta a fejét az ősz hajú, régivágású postás.
Hamarosan találkoztunk Vilmossal, aki űzött volt és feldúlt, ám apránként csak elmesélte, hogy elment ugyan a konferenciára, de megszökött, és utánunk két órával már ő is a tengerpartra érkezett a következő vonattal. Azóta a parton bolyong, hátha megtalál. Lassan megbékélt, a tánc, a kirándulás Dobrudzsába, a római kori ásatásokhoz feledtették vele a tengerparti ámokfutást, kutatást. Mire hazaindultunk, már nem volt Vilmosban tüske.
Bukarestben, a csatlakozásra várva, bementünk a restibe. Vilmos kávét rendelt, engem a fal felé fordított, hogy így igyam meg a híg löttyöt, s közölte, nem szeretné, ha az alatt az egy-két perc alatt, amíg ő meglátogatja az illemhelyet, valami baj lenne. Éppen olyan, mint Viorel, gondoltam. Vilmos átlépkedett a csomagjainkon, és eltűnt az egyik ajtó mögött. Ebben a pillanatban kivágódott a bejárati ajtó, és a velem szemben lévő tükörből láttam, hogy a jól ismert gladiátori termetű kézilabdások vonulnak be, s egyenesen felém tartanak. Úgy éreztem, megsemmisülök. Vilmos, aki pedig imádta a sportot, kikapcsolta a televíziót, ha kézilabdát közvetítettek, persze, csak azóta, amióta tud Viorelről. A kézilabdacsapat körbekapott, lelkesen ölelgettek, puszilgattak, de aztán, látva Viorel és az én merevségemet, megérezték a helyzet fonák voltát, gyorsan elbúcsúztak és leléptek. Rémülten fedeztem fel Vilmost, aki egy oszlopnál állt és nézte a jelenetet.
– Melyik az? – kérdezte.
– A fehér-zöld norvég mintás pulóverben.
A vonat csak döcögött. Vilmos a restiben lezajlott jelenet után két órával rettenetesen belázasodott, félrebeszélt, a másfél napos úton végig rázta a hideg. Amikor leszálltunk, mentőt hívtam. Egy hétig úgy feküdt Vilmos, mint a rongy Az orvosok ideglázat emlegettek.
Összeházasodtunk. Vilmos ugyanúgy kisajátított, mint Viorel. Tánc közben csak a fal felé nézhettem, mint régen. De hiába. Amikor szeretkeztünk, behunytam a szememet, és Viorelt láttam. Évekig. Megszültem a gyerekeimet, de még mindig Viorelt láttam, őrá gondoltam még a konyhai munka közben is. Az egyik napon különösen erős volt a fiú jelenléte: odaégett az étel, eltört a pohár, a tányér... Másnap reggel megjelent a mama egy nagy csokor virággal.
– Tegnap itt volt Viorel? – kérdeztem.
– Honnan tudod?
– Megéreztem.
1976-ban elváltunk. Néhány hét múlva csörgött a telefon.
– Mă bucur, că nici cu ungurul ni ţi-a mers căsnicia. (Örülök, hogy nem sikerült a házasságod a magyarral.)
Viorel volt. Választ sem várt, letette a kagylót. Úgy éreztem, utálom Viorelt. Dolgoztam, nevelgettem a gyerekeimet, így teltek a hónapok. 1977-ben, amikor meghallottam a nagy bukaresti földrengés hírét, sírógörcsöt kaptam. A televízió arról a környékről mutatott képeket, ahol Viorel is lakott: romokat láttam. Tárcsáztam, s legnagyobb meglepetésemre a fiú vette fel a kagylót.
– Viorel! Trăieşti? (Viorel! Élsz?)
– Secuica mea! – hallottam Viorel zokogását.
Én is sírtam. Boldog voltam.
Soha többé nem találkoztunk.
A bozgor léggömb
Már ölelkezés közben éreztem, hogy most baj lesz. A férjem szokatlanul felhevült és szenvedélyes volt, s ebből a máskor mindig néma emberből a csúcsponton kiszakadt a káromkodás.
– A kurva életbe!
Emlékeztem rá, hogy férjem szájából eddig kétszer csúszott ki ez a súlyos szitok, s én mindkétszer terhes lettem, most odaát alszik a két gyermek a másik szobában. Balsejtelmeim voltak, melyek hamarosan beigazolódni látszottak, hiszen teltek a napok, ám a nagyon várt esemény egyre késett, s egyre fogyott a remény, hogy egyszer mégiscsak megjön. A helyzet kétségbeejtő volt. Nem vállalhattunk több gyereket, ezt a kettőt is nehezen neveltük. Újabb egy-két hét múlva felkerestem egy ismerős orvost, aki meghallgatván a gondomat, adott néhány ampullát, hogy adjam be magamnak, ha úgy gondolom, de őt még nem is láttam, nem is ismerjük egymást. Utólag, sokadik gyötrelmes, átvirrasztott éjszakán úgy emlékeztem, valamiféle hormoninjekciókat kaptam az orvostól azzal, hogy vagy elmegy tőle a gyerek vagy nem, de ha nem, esetleg károsodást szenved a magzat. Felkeltem, kihajítottam az ampullákat a szemétbe. Reggel elmentem az ismerős bábaasszonyhoz, tanácsot kérni. A bába hümmögött, aztán az élesztőkúrát ajánlotta, hogy szerezzek be nagyon sok élesztőt, egyem meg, aztán üljek bele olyan forró vízbe, amilyet el bírok viselni. Az élesztő beszerzése elég nehéznek látszott, hiszen kenyér sem volt, miért lett volna élesztő? A nyakamba vettem a várost, pékséget kerestem, s az egyik macskahúgy szagú mellékutcában találtam is egyet. Beóvakodtam, az első pékkel közöltem, hogy nekem élesztőre lenne szükségem, s hogy nyomatékot adjak kérésemnek, odacsúsztattam neki egy csomag márkás külföldi cigarettát. A pék látta, velem lehet tárgyalni, s megkérdezte.
– Cît? (Mennyi?)
– Mult. (Sok.)
– Cam cît? (Mégis, mennyi?)
– Cinci suta de grame. (Ötszáz gramm.)
– Se poate. (Lehetséges.)
– Cînd? (Mikor?)
– Seara la douazeci şi trei de ore. (Este, huszonhárom órakor.)
– Unde? (Hol?)
– Aici. (Itt.)
– Cît? (Mennyi?)
– O să vedem... (Majd meglátjuk...)
Amikor végre megkaptam az élesztőt, hazavittem, kitettem az asztalra, a férjemmel együtt kis golyókat gyúrtam belőle, s kitettem hat üveg sört is: egy golyó, egy korty sör. Amikor elfogyott az élesztő és a sör, úgy éreztem, szétrepedek. Éjszaka volt. Forró vizet engedtem a kádba, belefeküdtem, vörös lettem, mint a rák, rettenetesen szenvedtem, mégis eltökélten áztattam magam és vártam, hogy leváljon a méhlepény Úgy éreztem, megkeltem, mint a tészta, kiszállni sem tudtam a kádból, a férjem emelt ki nagynehezen, de akkor már majdnem virradt. Reggel dolgozni mentem, mint máskor, munka után másik pékséget kerestem, hazavittem az újabb hatalmas adag élesztőt, kiraktam az asztalra a söröket, gyártottuk az élesztőgolyókat, ettem, ittam, aztán befeküdtem a kádba, s főztem magam, amíg rosszul nem lettem. Így ment ez napokig. A munkahelyemen is feltűnt a kialvatlanságom, de főleg az, hogy ilyen látványosan kikerekedtem. A főnököm meg is jegyezte.
– O fi gravidă? (Talán terhes?)
Hevesen tiltakoztam. Ideges voltam: múlt az idő, ám az élesztőkúra a legcsekélyebb eredménnyel sem járt. Ismét felkerestem a bábaasszonyt, aki most azt tanácsolta nekem, juttassak levegőt a méhbe, akkor majd elmegy a gyerek. Este, amikor már elaludtak a gyerekek, elővettem a hüvelymosót, a műanyag csövet felvezettem ameddig csak tudtam, érzésem szerint a méhszájig, s elkezdtem pumpálni magamba a levegőt. Ezt a műveletet a következő napokban is többször megismételtem, szinte észre sem vettem, hogy a levegő a petevezetéken át bejutott a hasüregbe, felnyomta a rekeszizmot, amitől kisebb lett a mellkas űrtartalma, összepréselődött a tüdő, s a vállamnál, a kulcscsont alatt iszonyatos nyomást éreztem, napokig úgy kapkodtam a levegőt, akár a partra vetett hal. Így telt el a húsvét is. Ültem egy karosszékben, erősen markoltam a karfát, mert úgy éreztem, ha nem kapaszkodom, elszállok, mint a léggömb. A locsolóversektől, a kölniszagtól különösen rosszul voltam, a mellkasomban feszülést, erős szúrást éreztem, légzésem felszínes volt és gátolt, ráadásul fájt is. A locsolkodókat a férjem kínálgatta, én szinte egy szót sem szóltam, igyekeztem mosolyogni, bólogatni néha, hogy lássák, követem a társalgást. Este azonban már nem bírtam tovább, a férjem bevitt a sürgősségire, ahol gyorsan körém gyűlt két-három orvos, kérdezgettek, de nekem természetesen fogalmam sem volt, mitől fúvódtam így fel. Vizsgálgattak, hallgattak, mérték a vérnyomásomat, gépre kapcsoltak megvizsgálni a szívműködésemet, nyomkodták a kemény hasfalamat, majd amikor röntgeneztek, az egyik orvos felkiáltott.
– Szent Isten, maga léket kapott valahol!
Összehívtak egy konzíliumot, telefonáltak az öreg professzorért is, aki hamarosan megérkezett, csak végignézett rajtam és bölcsen mosolygott. Úgy éreztem, a prof mindent tud, azonnal megértette a felfúvódás okát. Összeszorult a torkom. Most mi lesz? A professzor megszólalt.
– Uraim, nem olyan nagy ügy ez, ennyi levegő egy fergeteges koitusszal is bekerülhet. Emlékszem, amikor én ennyi idős voltam, mint önök, a feleségem majdnem mindig olyan volt, mint egy zeppelin.
– De professzor úr! – pipegett egy nővér.
– Vigyék a sebészetre! – mondta a professzor.
Ekkor lépett be egy román orvos, végigpillantott rajtam és megkérdezte.
– O fi gravidă? (Talán terhes?)
Ráztam a fejem, az orvosok pedig gyorsan kitessékeltek a teremből, ahol a román orvos egyedül maradt. Utánam nézett és hangosan morogta.
– Unguroaica înpuţită... (Büdös magyar.)
Az ágyamnál egy nővér virrasztott, hogy a professzor félig komoly, félig tréfás utasításának megfelelően hallgassa, nem szelelek-e valahol. Két napig tartottak megfigyelés alatt. Akkor, talán még az én számomra is váratlanul, bekövetkezett a nagy esemény. Megjött. Hirtelen leeresztettem. Hazaengedtek. Amikor vidáman, ismét karcsún, nagyokat lélegezve leszökelltem a lépcsőn, ott állt a román orvos, aki összeszűkült szemmel nézett rám.
– Bozgoraica umflată! (Felfújt hazátlan!) – sziszegte.
Mosolyogva megálltam előtte.
– Paştele Mă-tii! (Az anyád húsvétját! Az anyád szentségit!)
Kiléptem a fénybe.
Bozgor a hokedlin
Azonnal pánikba estem, amint gyanítani kezdtem, hogy ismét terhes vagyok. Igaz, férjnél voltam, de tudtam, ez a gyerek nem a férjemtől lesz, hanem a továbbképzésen megejtett pásztoróra eredménye, s azért nagyon kínos a dolog, mert félő, a gyerek arra az erősen göndörhajú, kreolbőrű, már-már cigányosan barna fiatalemberre hasonlítana, akivel két éjszakát töltöttem Bukarestben, s még nyomokban sem emlékeztetne az én fehér bőrű, selymesen szőke hajú férjemre.
– Dr. Marius! – ejtettem ki hangosan is a megoldást jelentő orvos nevét.
Keresni kezdtem a román orvost, akinek a nevét nemzetiségétől függetlenül imába foglalta vagy négy-öt generáció. A városban mindenki ismerte ezt a bohém, síelő, teniszező, iddogáló orvost, aki még a diktatúra szigorú viszonyai között is megengedte magának azt az arcátlan merészséget, hogy egy-egy átmulatott éjszaka után reggel az árokban ébredjen a Dicső Vezér egészséges életmódra vonatkozó minden intelme ellenére. Szerették a nők, mert románon, magyaron, cigányon egyaránt segített egészen elfogadható áron, ami nagyjából két havi átlagfizetést jelentett. Azon ugyan többen elgondolkoztunk, hogy az angyalcsináló doktor vajon nem a secu tudtával folytatja-e áldásos tevékenységét, mivel dr. Mariust egyetlen egyszer sem fülelték le a tiltott műtétek végzése közben, igaz, néha büntetésből egy-egy távolabbi kisvárosba helyezték néhány hónapra helyettesítés ürügyén, de ekkor sem az abortuszok, hanem a fényűzőnek számító és kilengésektől sem mentes életvitele miatt. Miután a házi magzatelhajtási módszerek sorra csődöt mondtak, s az orvos után is hiába kutattam, felhívtam dr. Marius feleségét, s elszántan érdeklődtem férje holléte felől. Kiderült, a doktor most éppen sokadik büntetését tölti egy nyolcvan kilométerre lévő kisvárosban, s a feleség, aki vagy nagyon rendes volt, vagy nagyon féltette a virágzó üzletmenetet a hanyatlástól, megmondta a férj telefonszámát is. Azonnal tárcsáztam.
– Alo? Dr. Marius.
– Bună zina, Emese la telefon. (Jó napot, Emese van a telefonnál.)
–Oh, sărul mîna! (Csókolom a kezed!)
– Ce mai faci? (Hogy vagy?)
– Bine, mulţumesc. (Jól, köszönöm.)
– De mult nu ne-am văzul. (Rég nem láttuk egymást.)
– Da, slava Domnului! (Igen, hála Istennek!)
– Şi cînd ne vedem? (És mikor láthatjuk egymást?)
– Sîmbătă am să te sun. (Szombaton felhívlak.)
Tudtam, dr. Marius hétvégeken hazajár, így biztos voltam benne, hogy már itthonról fog telefonálni nekem. Így is történt: megegyeztünk, hogy egy semleges területen, édesanyámnál találkozunk még aznap. A mama nem lakott túl távol, így naponta megtettem ezt az utat, nem volt feltűnő, hogy ezúttal is arra megyek. Kulcsom volt a lakáshoz, kinyitottam az ajtót, beosontam, de nem csuktam be magam után, résnyire nyitva hagytam, hogy a doktor csengetés nélkül, csendben, gyorsan besurranhasson. Várakoztam. Az orvos pontos volt. Csendesen, visszafogottan beszélt, rögtön a tárgyra tért, tudta, miről van szó, pedig eddig még nem beszéltünk róla. Megkérdezett, mióta vagyok terhes, s amikor meghallotta, hogy már nincs sok idő, bólintott, s kurtán annyit mondott, rendben. Ügyesen az orvos kockás ingének a zsebébe csúsztattam a műtétért járó összeget, a tarifát, ami a városban és környékén közszájon forgott. Marius doktor finoman bólintott, közölte, egy hét múlva, ugyanitt, majd fürgén kicsusszant az ajtón. Azon töprengtem, jól tettem-e, hogy máris kifizettem a pénzt? Vajon elvégzi-e a munkát így is a doki, vagy máris keresztet vethetek erre az összegre? Aztán megnyugodtam, úgy éreztem, nem hagynak cserben, jól tettem, hogy fizettem, legalább egy hét múlva, a küret elvégzésekor nem kell rettegnünk az esetleg nálunk megtalált pénz miatt, ami nyilván bizonyíték lehetne ellenünk.
Egy hét boldog várakozás következett. Szereztem egy zománcozott tepsit a műszerek kifőzéséhez, elmentem a mama lakásába, résnyire nyitva hagytam az ajtót, és vártam. Pontosan a megbeszélt időben nyílt az ajtó, de bennem megfagyott a vér, ugyanis nem Marius lépett be, hanem a város közismert és ugyancsak bohém fotóművésze, aki köszönt, gyorsan föltérképezte a lakást a tekintetével, majd bevonult a konyhába. Hallottam a csörömpölést, a víz csobogását, tudtam, most teszi be a tepsiben a vizet a sütőbe a műszerek sterilizálásához, amiket majd a nála lévő táskából szed elő. Úgy telt el vagy másfél óra. Már nem volt olyan boldog ez a várakozás, mint néhány napja, a gyomrom remegett az idegességtől, megúszom-e a műtétet, nem ütnek-e rajtunk a secu emberei? ... E nyugtalanító képzelgések közben észrevétlenül, mint egy hete, besurrant Marius. Kért egy hokedlit, halk, rövid utasításokat adott, hogy feküdjek a hátam közepéig az ágyon, a fenekemet pedig helyezzem a hokedlire. A főpróba után a fenekem alá műanyag lepedőt helyeztek, melynek végeit a lavorba irányították.
– Eşti gata? (Készen vagy?)
– Da. Dac anestezia?... (Igen. S az érzéstelenítés?)
– Pune perna de lîngă tine pe gură! (Tedd a melletted lévő párnát a szádra!)
Riadtan vártam a fejleményeket. Megkezdődött a méhszáj fokozatos kitágítása. Szorítottam, aztán a fájdalomtól már haraptam a párnát. Azt még érzékeltem, hogy a fotós töltötte be a műtőssegéd szerepét, szakszerűen adogatta a fogókat, egyetlen szó sem hangzott el, a fejemben még az is megfordult, talán azért, hogy ha valaki hangszalagra akarná rögzíteni az elhangzottakat, ne legyen bizonyíték. Aztán valami mély, kaparó hangot véltem hallani lentről, ahhoz hasonlót, mint amikor kiszedtem a karalábé közepét egy erre a célra szolgáló eszközzel. Egészen belefásultam az iszonyatos fájdalomba. Arra eszméltem, hogy nógattak, emeljem meg a fenekem. Kivették alólam a véres műanyag lepedőt. Dr. Marius feltört egy ampullát és elmentében még visszaszólt.
– Peste zece minute să bei asta şi peste o jumătate de ora, dute acasă! (Tíz perc múlva idd meg ezt, és egy fél óra múlva menj haza!)
S ezzel az orvos kisurrant az ajtón. A fotós fürgén eltakarította a nyomokat, a magzatot beleöntötte az illemhelybe és lehúzta a vizet. Bepakolta az elmosott műszereket a táskájába, aztán ő is kiosont a csendesnek ítélt lépcsőházba.
Imádkoztam, ne legyen semmi komplikáció, hiszen tudtam, ha kórházba kerülök, végem, mivel a secu addig nem engedi, hogy az orvosok segítsenek a vérző nőnek, amíg be nem vallják, melyik bába, felcser vagy orvos végezte el a tiltott műtétet... Amikor felkászálódtam, már olyan egyedül voltam, mint mikor megérkeztem a mama lakásába. Sehol egy árulkodó jel. Megittam az ampulla tartalmát. Úgy éreztem, jártányi erőm sincs. Hazatelefonáltam a férjemnek, jöjjön értem. Nem érzékeltem az idő múlását. Arra riadtam, hogy megjött a férjem. Elindultunk. Belekaroltam Vilmosba, ballagtunk az utcán. Soha ennyi ismerőssel még nem találkoztunk. Mosolyogtam, ezzel is, azzal is váltottam néhány szót, közben haraptam az alsó ajkam. Úgy éreztem, sohasem érünk haza.
A bozgor kredenc
Kínosan hosszúra nyúlt már a válóperem. Hónapok teltek el úgy, hogy az ügy, amelynek a végére pedig már úgy szerettem volna pontot tenni, egy tapodtat sem mozdult előre. Elmúlt a tavasz, a nyár, már jól bent jártunk az őszben, amikor rádöbbentem, hogy az eddigi gyakorlattól eltérően ezúttal nekem kell beszereznem télre mindenféle élelmiszert. Főtt a fejem, nem tudtam, kihez forduljak, fogalmam sem volt, hogy a férjem honnan vette tavaly ilyenkor a krumplit, a hagymát és egyebeket. Végül telefonáltam Rezsőnek, aki agrármérnök volt, s akit én csak futólag ismertem, ám egy jószívű, önzetlen ember képe maradt meg emlékezetemben. Mentegetőztem egy sort a telefonban, de egyre jobban belebonyolódtam a beszerzési nehézségek taglalásába, végül kifulladtam. Rezső tapintatosan közbevágott, hogy természetesen segít, másnap menjek ki a kollektív zöldségfarmjára, s elintézzük a dolgot. Megnyugodtam, elégedetten néztem mélyen alvó gyermekeimet, úgy éreztem, hogy gondoskodtam róluk. Régen aludtam ilyen jól. Reggel kimentem Rezsőhöz, ahogy megbeszéltük: ő zsákszámra öntötte a krumplit a csomagtartómba és a két ülés közé, aztán hagymát, paradicsomot, zöldséget pakolt be a kocsiba, s mindezért semmit sem fogadott el, sőt megemlítette, hogy ha húsra van szükségem, csak szóljak, mert van neki egy Nicu nevű barátja, aki a húsellátás atyaistene az egész körzetben, az majd segít. Boldog voltam. Óvatosan vezettem haza a roskadásig rakott autót, megálltam a ház előtt, s két vödörrel hordtam föl az élelmet a harmadik emeletre, közben szidtam a férjemet magamban, amiért az idén reám maradt ez a munka.
Mindig volt otthon pipere, kávé és ezekhez hasonló cikkek, s olyan volt nekem ez a kis készlet, mint a valuta. Most összeállítottam ezekből egy kis ajándékcsomagot és felhívtam Rezsőt, megköszöntem a szívességét.
– Ó, én a cigánytól a királyig mindenkit kiszolgálok! – nevetett Rezső.
– Azért köszönöm.
Kimentem hozzá, átadtam a kis csomagot. Beszélgettünk, mintha mindig ismertük volna egymást. Pedig csak most tudtam meg, hogy elvált, gyereke nincs. Kissé zavartan említett valami gyermekkori robbanást és sokkot, de nem értettem ezt a kissé zavaros, félig elharapott magyarázkodást. Egyébként ő tudta, hogy én válok és vannak gyermekeim. Búcsúzóul felajánlotta, hogy ha valamiben tud, segít, csak hívjam fel.
Néhány nap múlva Rezső telefonált, mi újság, hogy vannak a gyerekek? Ebből aztán rendszer lett. Egyszer feljött egy teára, láttam, egyik gyerek az egyik, a másik a másik térdén lovagolt, átölelték a nyakát.
– Hogy állnak a disznóval? – kérdezte.
– Kéne.
– Mert nekem nevelnek falun hármat. Egyet átadok. Feldolgozva.
Hozta is, ahogy ígérte. Eljött a húsvét. Megszólalt.
– Ilyenkor mindenki bárányt eszik.
A bíróságon éppen következett a tárgyalásom. Rezső már többször beszélt nekem a Nicu nevű barátjáról, aki a megye húsellátásának a főnöke volt. Ez elgondolkoztatott.
– Nem kéne az ügyvédemet megajándékozni egy báránnyal?
– Jó, bízza rám, Emese, elintézem. El is viszem neki. Nicu ad egyet.
Vagy két évig volt Rezső a család barátja. Segített mindenben, de a testiség szóba sem került.
Hétvégeken vagy a páros, vagy a páratlan rendszámú autók kaptak benzint. Amikor az én kocsimmal nem mehettem, páros héten ő vitte föl a gyerekeket a hegyekbe síelni. Egy nyugszékből nézte őket.
Egyszer betoppant a férjem, meglátta Rezsőt.
– Maga kicsoda?
– Én? Maga kicsoda?
– Én a férj vagyok.
– Én pedig az, aki összeszedi a széthányt gyerekeket és elviszi őket síelni.
Egy téli reggelen Rezső bejött hozzánk, s megkérdezte.
– Miért ezt a drága paradicsomot eteti a gyerekekkel? A hagyma sokkal olcsóbb lenne.
Eddig nagyon örültem, hogy milyen jó, ha leveszik a terhet a vállamról, naponta segítenek, s nem várnak érte semmit. De most forrt bennem a méreg. Ha hozzákötném az életemet, mi mindenbe szólna bele ez az ember? Elvitte a gyerekeket. Este már kicsuktam őt. Telefonált.
– Mi van magával?
– Hagyjuk ezt!
Reggel megint telefonált, este ismét. Aztán jött.
– A pénzt én keresem, azt veszek belőle, amit akarok, én az ilyen megjegyzéseket nem tudom megemészteni – mondtam dühösen.
Látszólag továbbra is jó volt a viszonyunk. Tavasszal egyszer ki kellett mennem a farmra, meg volt beszélve, de Rezső nem volt ott. Nicu várt. Átfutott az agyamon, hogy Rezső így akart összehozni vele. Vagy inkább eladni neki?
Néhány hónap múlva Rezső, ez az egyébként magabiztos ember, félszegen feszengett előttem.
– Elköltözöm. De előtte még eljövök. Elbúcsúzni.
Néztem. Tudtam, hogy hazudik. De elmaradt tőlünk. Kicsit fájt, a jósága hiányzott.
Első találkozásunkat és az akkori közömbös beszélgetést követően Nicu felhívott engem. Randevút beszéltünk meg másnapra. Nicu rutinos volt és rámenős. Elvitt egy ocsmány találkahelyre, amelyhez saját kulcsa is volt. Azon töprengtem, hogy többen használják-e? Ahogy sejtettem, lerohant, de ellenálltam, sőt keményen melegebb éghajlatra küldtem. Bocsánatot kért.
Bár váltam, szüzességi fogadalmat sem tettem, mégsem voltam hajlandó vele mutatkozni sehol.
Tudtam, csak nagyon kulturált vagy mindenáron hódítani akaró román ember beszél magyarul. Nicu az utóbbiak közé tartozott: perfekt beszélt magyarul, de én nem tudtam neki magyarul válaszolni. Keveréknyelven beszéltünk, én románul, ő magyarul.
Iszonyatosan féltékeny volt. Az első alkalommal eszembe jutott Viorel átka. Amikor elmentem egy nemzetközi konferenciára, este, hazatértemkor, toporzékolva, őrjöngve fogadott. Attól féltem, hogy agyonver. Kiderült, az egész napja arra ment el, hogy nyomozott utánam, aztán reggelig fújta a lángot, földhözverte hol magát, hol a kabátját.
– Dacă măţi sau măcar mă atingi, să ştii că te omor. (Ha megütsz vagy csak hozzám érsz, tudd meg, hogy megöllek!) – mondtam.
– Miért félsz? – kérdezte. – Téged megvertek már?
– Da! (Igen!)
Kisebb-nagyobb cirkuszaink mindig voltak. Néha az éjszaka közepén telefonált, hogy otthon vagyok-e? Elrohant hozzám, hogy egyedül vagyok-e? Egyszer valaki bezárta a tömbház ajtaját: Nicu reggelig a lépcsőn ült, hogy lássa, egyedül jövök-e ki a házból?
Így telt az idő. Mondtam neki, hogy elmegyek szilveszterezni a barátaimhoz Magyarországra.
– Úgy tudom, hogy Magyarországról ki lehet szökni Ausztriába. Szökjél ki! – bíztatott. – Én tudok szerezni útlevelet, utánad mennék, de később kivitetnénk a gyerekeket is.
– De ce nu ai rămas în apus, cînd ai fost singur? (Miért nem maradtál nyugaton akkor, amikor egyedül voltál kint?)
Valami rossz érzés volt bennem, de nem tudom, miért? Otthon neki jó dolga volt, kivételezett helyzetben élt, miért hagyta volna el az országot?
Elindultam szilveszterezni Magyarországra. Autóbusszal mentem. Nagylakon sorba kellett állni a román oldalon. Engem kiszúrtak, előrehívtak, elkérték az útlevelemet, visszaküldtek a táskámért. Mire előrevittem a táskámat, a kézitáskámból már mindent kiborítottak, kiszakították a bélését, kérdezték, hová dugtam a valutát és a nyugati címeimet? Bekísértek egy szobába személyi motozásra. Egy nő levette a kabátomat, kezdte felszaggatni a bélést.
– Szétszaggathatja, én itthagyom, de ha jövök vissza, legyen megvarrva!
Erre abbahagyta.
Le kellett vetkőzni, megnézték minden rejtett zugomat, kopogtatták a csizmám sarkát... Amikor visszatértem a buszra, az utastársaim úgy néztek rám, mint valami bűnözőre. Amikor a szilveszterezésből hazamentem, elmeséltem Nicunak, mi történt velem. Felháborodva mondta, jelentsem fel őket. Bennem azonban ott motoszkált a gyanú, hogy Nicu szabadította rám a határőröket, hátha hazazsuppolnának és akkor vele szilvesztereznék. Egyre erősebb lett bennem az érzés, hogy Nicu secus. Például mindenki autóján négy számból állt a rendszám, az övén háromból. Amikor rákérdeztem erre a dologra, Nicu egy viccel terelte másra a szót.
Egy biztos: én Nicu mellett értem nővé, s ezt ő sűrűn hangoztatta is. Idősebb volt nálam vagy tizenöt évvel, rafinált, a szerelmi technikákban járatos férfi. Sokszor megjegyezte, hogy örömmel nyugtázza szexuális fejlődésemet.
Volt honnan fejlődnöm. A férjem szakirodalomból olvasta, hogy kell szűzteleníteni. Három napig közelített a cél felé, máig sem tudja, mennyire érkezett meg. Az biztos, hogy gyerekem lett, akit szűzen szültem három napi vajúdás után. Amikor kibújt a gyermek a bába nevetni kezdett.
– Mit röhög, Tántikó? – kérdezte az orvos.
– Most szakadt el a szűzhártya.
Nem tudom, mennyit nyomozott ki rólunk, de Nicu gyűlölte a férjemet. Mindig ki akarta nyírni, alig lehetett visszafogni.
Egy önkívületig menő ölelkezés után megszólalt Nicu.
– Aşa te vreau. (Ilyennek akarlak.)
Ez doppingolt engem, egy ilyen házasság után különösen. Reggeltől estig, estétől reggelig szeretkeztünk, hol viharos, hol rafinált együttlétek voltak ezek, amit el lehet képzelni, minden belefért. Én tiltakoztam, ne két gyűlés között tíz perc alatt intézzük el, de Nicu meggyőzött, hogy ez is jó. És valóban.
Egy este Nicu megjött két üveg borral, s ahogy rámlehelt, éreztem, már benne is van valamennyi. Ekkor már féltem tőle, szabadulni akartam, mert kiszámíthatatlan reakciói voltak. Nem tudtam, hogy szakítsak? Amikor megjött este a két üveg borral, nem mertem beengedni. Miközben iszogatott, meglátta a kredencfiók fogantyújának a színösszeállítását: a kredenc fehér alapszínén zöld fiókhúzók voltak, az egyik elrepedt, ezért a fiam piros szigetelőszalaggal tekerte körbe a fogantyút.
– Azt ki csinálta? – kérdezte sápadtan Nicu.
– A fiam.
– Ha ötévesen ilyet csinál, mit művel majd felnőttként? – morogta fojtott indulattal.
Először nem értettem, majd a kredencet nézve rájöttem, hogy a magyar nemzetiszín bőszítette így fel.
– Te referi la culori? Vezi, la asta nici nu m-am gîndit. (A színekre utalsz? Na látod, erre nem is gondoltam.)
Sokáig néztem a szemét, tőlem szokatlanul szúrósan. Nicu nagysokára megszólalt.
– Mă ce prost am fost! (Jaj, de hülye voltam!)
Megsimogattam a fiam fejét.
– Ügyes voltál, kisfiam!
Már tudtam, hogy vége. Reggelig ugyan cirkuszoltunk, könyörgött, fenyegetőzött, végül el kellett mennie. Szép tapintatosan kirúgtam. Ettől kezdve éjszakánként percenként csörgött a telefon: nem szólt bele, csak nem hagyott aludni. Egy hónap múlva megunta. Én pedig teleraktam a lakást virágokkal: egy-egy vázába, piros és fehér színű virágot tettem, sok zöld levéllel. Tudtam, ettől a színtől úgy fél, mint ördög a tömjénfüsttől. Ha netán mégis eljönne...
Bozgor románc
Nyugodtan, békésen éltük mindennapjainkat, melyek ugyan tele voltak nehézségekkel és buktatókkal, de ezeket az egész család igyekezett közös erővel elhárítani. A fivérem távol élt a családjával, ritkán láttuk, leginkább olyankor, amikor elmentünk nyaralni a tengerpartra, mégpedig arra a településre, ahol a bátyám egy szállodában dolgozott valamiféle főnökként, s ingyen üdülést tudott biztosítani a família Erdélyben maradt tagjainak. Ekkor már elváltam, a gyerekeimet nevelgetve éltem a napjaimat. A nővérem, Mária, még egyedül élt, együtt járt egy szolid férfival, Mártonnal, s a család biztos volt benne, hogy házasság lesz a dolog vége.
Az idill akkor robbant fel, amikor Olga, az egyik rokonlány is szemet vetett Mártonra, aki rendszeresen járt a hegyekbe túrázni, s ez az elszánt ifjú leány egyszer csatlakozott a csoportjához, majd nem kis furfanggal úgy intézte, hogy egy hálózsákban aludjanak. Olga terhes lett. Magyarországra utaztak az anyjával, hogy ottani rokonaik segítségével, ahogy mondták, eltetessék a magzatot. A vonaton jó sok idejük volt beszélgetni, s az első pánik elmúltával rájöttek, hogy nem muszáj elvetetni a gyereket, inkább vetessék el a lányt Mártonnal, aki ideális férjnek ígérkezett. Egy jó hétig élvezték az anyaországi rokonok vendégszeretetét, aztán hazautaztak, s letörten közölték Mártonnal, hogy mindent megpróbáltak, de nem sikerült megszabadulni a gyerektől. Márton természetesen tudta a kötelességét, elvette Olgát feleségül, aki hamarosan világra is hozta gyereküket.
Bennem forrt a méreg. Sajnáltam a nővéremet, s hirtelen felindulásból úgy döntöttem, majd én megmutatom ennek a rokonlánynak, hogy tőle is el lehet csábítani Mártont. Egyébként is untam már az eddigi hol tojós, hol kotlós állapotot. Tervemet megbeszéltem Máriával is, aki egyébként idegenvezetőként dolgozott, s éppen egy olyan csoportot készült kalauzolni, melynek Márton is tagja volt. Én is csatlakoztam hozzájuk a gyerekeimmel. Fönt, a hegyekben, Mária elvitte a csoportot vacsorázni, de megkérte Mártont, hogy segítsen nekem lefektetni a gyerekeket. Ő készséges volt és hallgatag, mint mindig. Elaltattuk az aprónépet, aztán lementünk az étterembe. Jó volt a hangulat. Ittunk is egy kicsit, keveset beszéltünk, de értettük egymást. Tánc közben már amolyan félszavas vallomások is elhangzottak. Felfedeztük egymást. Engem meglepett a férfiból áradó szeretetéhség, igaz, Márton nem mondta, de én tudtam, hogy a kis rokon, Olga, a házassága után is olyan hideg és számító, mint előtte volt, ételt talán kap tőle a férje, de szeretetet aligha. Az is meglepett, milyen jól meg tudott engem hallgatni Márton, aki tulajdonképpen meg sem szólalt, de a szemével nagyon tudott kérdezni. Jó volt együtt.
Sokszor találkoztunk. Ha csak öt percre is, leültünk egy padra, mintha véletlenül járnánk arra, megérintettük egymás kezét, meghitten hallgattunk, aztán rohantunk vissza a munkahelyünkre, nehogy baj legyen. Máskor felszálltunk egy buszra, a tömegben egymáshoz lapultunk, simogattuk egy kicsit a másikat, végül leszálltunk, egyikünk ment erre, a másik arra. Márton továbbra is hallgatott, de súlyosan, hangsúlyosan jelen volt, még a társaságban is. Több mint egy esztendő telt így el. Egyszer, egy gyengéden induló, de szokatlanul vaddá váló ölelkezés csúcspontján a férfiból kiszakadt egy jaj, majd némi pihegés után beszélni kezdett. Megállíthatatlanul ömlött belőle a keserűség. Megrémültem. A következő hetekben kitértem a találkozás elől. Márton próbálkozott még egy ideig, aztán egyik napról a másikra elköltözött a családjával együtt a magyar határ mellé. Én sokat töprengtem, Máriával is megbeszéltem a dolgot. Féltem, hogy kapcsolatunk pusztító szerelemmé válik, pedig nem akartam elvenni Mártont a családjától: „Mártonból én csak annyit kapok, amennyi Olgának nem kell” – mondogattam Máriának. Mindig vártam, hogy egyszer majd betoppan a férfi, akiről hetek óta semmit sem tudtam. Meg is jött, egy öl pipacsot cipelt és nyújtott át nekem. Mint kiderült, Márton szép pipacsmezőt látott egy falu közelében, leszállt a vonatról, szedett egy óriási csokorra valót, s a következő vonattal elhozta nekem. Ettől kezdve ismét találkozgattunk. Márton olyan munkahelyet választott, ahol sokat kellett utaznia az országon belül, de bárhová is szólította a kötelesség, útja mindig az én városom felé vitt, s ha csak egy órára is, beugrott hozzám. Kánikulában, hóban, fagyban ácsorogtunk az állomáson, szótlanul, nehezen búcsúzkodtunk. Tudtam, hogy ő rettenetes töredelmet vállal ezekért a röpke légyottokért. Azt is tudtam, hogy miután közvetlenül a határ mellett laknak, kishatárátlépővel állandóan átjárnak Magyarországra.
Úgy döntöttem, szerzek magamnak egy férfit Magyarországról, aki vállalja, hogy névleges házasságot köt velem, s akkor át fogok települni. Természetesen, közel a határhoz, hogy sűrűn találkozhassunk. A család egyik régi, Miskolcon élő ismerőse vállalkozott a férj szerepére, s hogy ne lógjon ki a lóláb, havonta elutazott hozzánk néhány napra, sokat mutatkoztunk az ismerősök előtt, beszéltünk a közös jövőről, egyszóval, ahogy a férj-jelöltem mondta, folyt a beetetés. Nagyon féltem, hogy kitudódik a házasság látszat-volta, s így meghiúsul az áttelepülés is, ezért még Mártonnak sem mondtam meg az igazat. Márton látogatásai lassan elmaradtak.
Szorongva vártam a hivatalos engedélyt az áttelepülésre, s amikor megjött, szinte hisztérikusan csomagoltam, bepakoltam az autómba, beültettem hátra a nővéremet a gyerekekkel, elbúcsúztam a család otthon maradó tagjaitól, aztán gázt adtam. Máriával abban állapodtunk meg, hogy Nagyváradon alszunk, de én tudtam, hogy már nem vagyok képes egyetlen éjszakát sem eltölteni ebben az átkozott országban, ahol annyi megaláztatás és bánat ért, s most, amikor eszelősen hajtottam a határ felé, minden rossz eszembe jutott. Nem álltam meg Váradon, mondván, csak megnézem, milyen hosszú a sor, de alig hagytuk el a várost, máris elértük a sor végét. Nyár volt, rengeteg keletnémet és nyugatnémet tartott hazafelé a román tengerparti találkozások után. Makacsul hajtottam, nem létezik, hogy ez már a sor, biztos csak leálltak pihenni a határ előtt, s ügyesen lavíroztam a kocsik mellett. Kilométereket haladtam így előre, ám közvetlenül a határ előtt már nagyon összetorlódtak az autók, szűk réseken kellett átbújni a járművel, szitkokat szórtak felém, keletnémet fiatalemberek ütötték a kocsim tetejét, elém álltak, nyomtak visszafelé. Szinte már önkívületben nyomakodtam előre, nagy gázt adtam, felbőgött a motor, a németek félreugrottak, a kocsim nekilódult, de az egyik fiú nadrágja beakadt az autóm kilincsébe, amely letépte róla, s szegény fiatalember ott állt az úton egy kanárisárga alsógatyában. Röhögött a kocsisor, így akadálytalanul előregördülhettem a határőrig. Kiszálltam, megkérdeztem, hova álljak, mert én végleg elhagyom az országot. A katona vállat vont, s a vámtiszthez küldött.
–Noi părăsim definitiv ţara, ce am de făcut? (Mi végleg elhagyjuk az országot, mi a teendőm?)
– Unde eşti parcată? (Hol parkoltál le?)
– Sînt chiar prima, lîngă soldat. (Az első vagyok a katonánál.)
– E lungă coada? (Hosszú a sor?)
– Da. (Igen.)
– De cînd stai la rînd? (Mióta állsz a sorban?)
– A – păi... (Hát...)
– De cinci – şase ore? (Öt-hat órája?)
– A – păi... Mai de mult. (Hát... Régebben.)
– Na, treci aici cu maşina! (Na, húzz ide az autóval!)
Most nem bántam a lekezelő tegező hangnemet, a megvető arckifejezést, a hideg tekintetet, előrehajtottam. Meg se néztek, a magyarok se szóltak hozzám, felemelték a sorompót, mehettem. A magyar oldalon talán száz métert mentem, megálltam, kiszálltam az autóból, toporzékoltam, visítottam, sírtam. Emberek szaladtak oda hozzám, hogy mi a bajom.
– Semmi! Engedjék meg, hogy örvendjek! – mondtam.
Ültem a földön, sírtam, simogattam a talajt. Lassan megnyugodtam, megtöröltem az orrom, a szemem, még szipogtam egy kicsit, aztán felálltam, teleszívtam a tüdőmet levegővel, szétnéztem. A várakozók kíváncsian figyeltek. Beültem az autómba.
– Nagyon jegyezzük meg ezt a napot! – mondtam a nővéremnek.
Elindultunk. A falu, ahol az alibi-férj állást és lakást szerzett nekem, viszonylag közel volt a román határhoz, úgy ahogy szerettem volna. A lakásban a „férjem” várt minket, megmutatta a két hajópadlós szobát, a mozaikos konyhát, a hatalmas, elvadult udvart, elmagyarázta, merre találom meg a munkahelyemet, kit keressek másnap, amikor jelentkezem. Még segített kicsomagolni, aztán elköszönt, mondván, hogy messze van még Miskolc. Egészen elérzékenyültem a férfi rendességén, eddig ugyanis volt bennem némi szorongás, hogy az illető esetleg komolyan veszi férji szerepét, s gyakorolni akar bizonyos jogokat legalább néhány éjszaka erejéig. Most, hogy a távolodó embert néztem, megnyugodtam. Úgy-ahogy berendezkedtem, ideiglenesen, tudtam, néhány napon belül megérkezik majd a vagon a bútoraimmal, akkor majd véglegesen berendezem a lakást.
Néhány nap telt el boldog sürgés-forgásban. Amíg Mária a gyerekekkel foglalkozott, addig én bementem a munkahelyemre, amely egész kibírhatónak ígérkezett, szétnéztem a faluban, ahol meglepően nagy élet fogadott, sok külföldi nyaralt itt, németek, hollandok, szlovákok, tele volt a melegvizes fürdő, sokszor rendeztek műsoros esteket, éjszakába nyúló táncos rendezvényeket, éttermek, szállodák álltak a strand környékén, rengeteg autó és autóbusz érkezett és távozott, zajlott az élet. Hamarosan, ahogy számítottam, megjöttek a bútoraim is, szinte sérülés nélkül megúszták a hosszú utazást. Berendezkedtem. Elégedett voltam. A testvéremmel éjszakáig beszélgettünk, Erdélyt emlegettük, a mamát, s a jövőt. Amikor csend lett, elaludt Mária is, kiosontam a konyhába, s megcímeztem, megírtam egy képeslapot Mártonéknak, amelyben közlöm, hogy itt élek ezen az isteni fürdőhelyen, s ha Magyarországra jönnek, nálam lakhatnak, van hely
Másnap feladtam a lapot. Dolgoztam, vesződtem a gyerekeimmel, igyekeztem rendbetenni az udvart, amely most, hogy a gyomokat kikapáltam belőle, kopár lett és sárga, a kiégett fű csúfoskodott csak rajta a nagy szárazságban. Mária sokat segített nekem éppen a kezdeti kritikus időszakban. Hamar beilleszkedtek a gyerekek is, én is az új környezetbe, éltük megszokott életünket. Mária hamarosan visszautazott Erdélybe, s mi egyedül maradtunk. A szívességből lett férj egyszer felhívott, hogy ha valamilyen nehézségem adódik, szóljak, próbál segíteni. De egyelőre nem adódott semmi gond. Nekem ugyan rettenetesen rosszul esett, hogy a falusiak egyszerűen csak lerománoztak, ennyire még az sem fájt, mikor otthon a románok lebozgoroztak, de nem volt mit tenni, ezen még egy igazi férj sem segíthetett volna. Ha csak tehettem, mindig otthon voltam, tudtam, Mártonnak kishatárátlépője van, titokban abban reménykedtem, egyszer majd csöngetnek, s ott áll a kapuban az a hallgatag férfi. De nem jött, csak egy levél. Olga írta, Márton felesége. Tudatta velem, hogy ezt a levelet egy ismerős viszi át a határon, s csak a magyar oldalon adja fel: ők nem jöhetnek át, mert bevonták az útlevelüket egy sikertelen osztrák határátlépés miatt.
A gyerekeimnek éltem, tanultam velük, különórákra járattam őket. Dolgoztam. Hamarosan ősz lett, aztán tél, egykettőre vége lett az 1985-ös évnek. Rájöttem, hogy ez a falu csak nyáron olyan forgalmas, az év többi részében kihalt, csendes, unalmas hely, szinte megáll benne az élet. Volt időm Mártonra gondolni, az otthoni élményekre, a lopott találkozásokra, a titkos érintésekre. Összerezzentem minden csengetésre, azt vártam, Mártont találom a kapuban. De soha nem ő volt az. A telefont is akárhányszor felkaptam, az izgalomtól elfúló hangon szóltam bele, hátha Márton szól vissza. Hiába.
Így múltak az évek. Néha írtam Mártonéknak egy-egy közömbös hangú levelet, s választ is kaptam rájuk. Olgától. Már-már belefásultam a hiábavaló várakozásba, csaknem feladtam a reményt, amikor az egyik nap bemondta a rádió a romániai forradalom hírét. Mintha villámcsapás ért volna: átmegyek Mártonékhoz! Elrohantam a boltba, vásároltam egy csomó élelmiszert, hazacipeltem, ám a hírek egyre vadabbak lettek, már lőttek is, secus bandák gyilkoltak az utakon. Nem mertem elindulni. Ültem a rádió mellett és állandóan az utat tervezgettem. De már itt, ebben a magyarországi faluban is féltem, azt beszélték, a secusok már a határon is átszivárogtak. Összerezzentem minden csöngetésre, mindig kikémleltem az ablakon, ki az. 1990 január elején is csöngettek. Gyorsan elbújtattam a gyerekeimet egy leleményesen kialakított rejtekhelyre, aztán kinéztem. Márton állt a kapuban. Kirohantam, a nyakába ugrottam.
– Úristen! Öt éve! Már öt éve!... – zokogtam.

Mint a lovak
Farkas enni
Fekete felhő
Ahogy Isten látni szeret minket
Vagonnal az őshazába
Mint egy kicsi király
Öt perc az élet
A felvidéki
A sváb
A délvidéki
Shalom
Az akcent
Jókedvű elődök
Nevető család
Zsongott a ház
Csodás fiatalság
Szójátékok
Szomorú időszak
Íráskodás
Csók a narancsnak
Kibucban
Közös tálba
Színpadon
Bét-alfai hagyma
Nira képei
A katyusák
Félperces
Menny és pokol
Lobogás
Felháborodás
Plakátok
Menekülés
Sorozat a falba
Mesék
Szőr és szar
Pokol
Festmények a cellában
Felejtés
Sírkő
A kés alatt
Spórolás
A bozgor
A megátkozott bozgor
A bozgor léggömb
Bozgor a hokedlin
A bozgor kredenc
Bozgor románc